П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/21588/25 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Драновський Я.В. 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
15 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. , 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи "Центр пробації" на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

I. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної установи «Центр пробації» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на час звільнення з військової служби йому не було виплачено в повному розмірі грошове забезпечення.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації», яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 36801 (тридцять шість тисяч вісімсот одна) грн 09 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки остаточний розрахунок заборгованості за грошовим забезпеченням відбувся лише у грудні 2025 року, позивач має право на компенсацію, проте її розмір обмежений шістьма місяцями відповідно до чинної редакції Кодексу законів про працю України та підлягає зменшенню на засадах пропорційності.

II. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19.02.2026 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Підставою для апеляційного оскарження рішення суду є не з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та прийняття рішення з порушенням норм матеріального права.
Апелянт стверджує, що на момент звільнення позивача 09.12.2022 з ним було проведено повний розрахунок за наявними відомостями, а подальша доплата грошового забезпечення відбулася виключно на виконання судового рішення щодо зміни розміру прожиткового мінімуму.
Скаржник наголошує на відсутності своєї вини у затримці виплати, оскільки діяв у межах бюджетних асигнувань та відповідно до чинних на той час постанов Кабінету Міністрів України.
Також відповідач вказує на неспівмірність суми середнього заробітку та пропонує розраховувати ймовірні втрати позивача на основі облікової ставки НБУ, що, на його думку, відповідає реальним збиткам.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

III. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Відповідно до витягу з наказу Державної установи "Центр пробації" від 31.05.2018 №41/к "Про особовий склад" позивач призначений на посаду 01.06.2018.
Згідно з витягом з наказу Державної установи "Центр пробації" від 06.12.2022 №681/к "Про особовий склад" позивач звільнений 09.12.2022.
На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/15097/24 від 13.01.2025 відповідач 12.12.2025 виплатив позивачу кошти в сумі 88459,82 грн, що доводиться письмовими доказами у справі.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року у справі №560/19205/24, яке набрало законної сили, стягнено з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2022 по 29.02.2024 в сумі 91010 (дев`яносто одна тисяча десять) грн 92 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Позивач вважаючи, що з ним вчасно не проведено остаточний розрахунок при звільненні, звернувся в суд з даним позовом.

IV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Отже, щодо розміру стягнутого відшкодування, колегія суддів погоджується з підходом суду першої інстанції. Так як з 19.07.2022 набрав чинності Закон №2352-IX, який обмежив виплату за статтею 117 Кодексу законів про працю України строком у шість місяців, суд першої інстанції правильно визначив період з 01.03.2024 по 31.08.2024 (184 дні) та розрахував середній заробіток у сумі 76271,68 грн. При цьому суд обґрунтовано застосував принципи розумності та пропорційності, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
Оцінюючи довід апелянта про відсутність вини через виконання підзаконних актів (Постанов №704 та №103), суд апеляційної інстанції зазначає, що факт правомірності нарахування грошового забезпечення із застосуванням актуального прожиткового мінімуму вже встановлений судовим рішенням у справі №560/15097/24, яке набрало законної сили. Верховний Суд неодноразово наголошував, що відсутність бюджетного фінансування чи складність правового регулювання не звільняє орган державної влади від обов`язку провести повний розрахунок при звільненні. 
Оскільки факт недоплати грошового забезпечення станом на день звільнення підтверджений судовим рішенням, яке набрало законної сили, право на отримання відшкодування за статтею 117 КЗпП України виникає автоматично у разі затримки фактичної виплати боргу.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що розмір відшкодування має бути співмірним із розміром простроченої заборгованості та іншими обставинами справи. Суд встановив, що сума боргу (88459,82 грн) становить приблизно 48,25% від загальної суми виплат, які позивач мав отримати при звільненні. Застосувавши цей коефіцієнт до суми середнього заробітку, суд визначив до стягнення 36801,09 грн. Колегія суддів вважає такий розрахунок належним і достатнім способом захисту, оскільки він забезпечує баланс інтересів сторін.
Аргументи апелянта щодо необхідності розрахунку втрат позивача лише за обліковою ставкою НБУ відхиляються, оскільки стаття 117 Кодексу законів про працю України імперативно визначає основою для розрахунку саме середній заробіток, а не відсотки за користування коштами. Посилання на прецедентні висновки щодо доказування обставин позову (справа №520/2261/19) не спростовують факт затримки виплати, який є об`єктивною підставою для відповідальності.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим — рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими доказами.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні у матеріалах справи докази та правильно застосував норми матеріального і процесуального права. 
За таких обставин підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, передбачені статтею 317 КАС України, відсутні. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державної установи "Центр пробації" залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Яремчук К.О.    Сушко О.О.