Унікальний номер справи 757/40735/24-ц
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4163/2026
Головуючий у суді першої інстанції Є. С. Хайнацький
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
08 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Хайнацького Є. С., в примішенні Печерського районного суду м. Києва,
у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Райффайзен Банк» про повернення безпідставно набутого майна, процентів за користування та захист прав споживачів.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є клієнтом АТ «Райффайзен Банк», у якому відкрито зарплатний картковий рахунок №  НОМЕР_1 (картка № НОМЕР_2 ) на його ім`я в рамках корпоративного зарплатного проєкту ТОВ «Нестле Україна», на який із червня 2022 року та до теперішнього часу він отримує заробітну плату у компанії ТОВ «Нестле Україна», що є його джерелом доходу.
Будучи обізнаним про нарахування заробітної плати та наявність грошових коштів на банківській карті, 19 серпня 2024 року він не зміг зняти їх через банкомат АТ «Райффайзен Банк» у зв`язку з недостатньою кількістю коштів. Після звернення до служби підтримки банку дізнався, що всі кошти, які перебували на його рахунку, списано згідно невідомого йому виконавчого провадження виконавцем, а банк цього не перевірив у жоден спосіб та здійснив їх списання.
02 серпня 2023 року приватний виконавець Бережний Я. В. виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку надіслав роботодавцю ТОВ «Нестле Україна», на підставі чого із заробітної плати позивача на щомісячній основі утримувались 20% від всіх сум (двічі, а інколи й тричі на місяць) та надсилались утримані кошти на рахунок, вказаний приватним виконавцем Бережним Я. В. Ці утримання із заробітної плати відбуваються з серпня 2023 року. Проте, 19 серпня 2024 року банк із незрозумілих причин списав з його рахунку всі наявні на ньому кошти без жодної правової підстави, без жодного документа.
Позивач зазначив, що з 20 серпня 2024 року надіслав заяву до посадових осіб AT«Райффайзен Банк» про надання інформації по договору, вимогу про надання довідки згідно Постанови Правління НБУ № 27 та договору, а також просив надати пояснення через списання всіх коштів з його заробітного рахунку.
На своє звернення 27 серпня 2024 року він отримав формальну відповідь банку за підписом старшого менеджера з інформаційного обслуговування клієнтів Відділу обробки письмових звернень Управління віддалених каналів сервісу та продажів Департаменту операційного сервісу ATРайффайзен Банк» ОСОБА_2 за вих. №81-27-5/1684.
У рамках досудового врегулювання і досудової медіації він подав AT«Райффайзен Банк офіційну досудову претензію щодо безпідставного списання зарплатних коштів і про порушення AT«Райффайзен Банк» норм та приписів Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про виконавче провадження» та 28 серпня 2024 року повторно отримав відповідь, аналогічну попередній, від того ж самого старшого менеджера ОСОБА_2 за вих. №81-27-5/1684. Досудова претензія не була розглянута у належний спосіб, її зареєстрували та розглянули як звичайне звернення.
Вважає, що відповідач з 19 серпня 2024 року до 02 вересня 2024 року (дата подачі позовної заяви) безпідставно набув майно (зарплатні кошти) у розмірі 14 392,48 грн без законних на те підстав та усупереч законодавству України.
Позивач вказав, що відповідач вчиняє перешкоди йому у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном, чим зачіпає його права та інтереси, завдав матеріальної та моральної шкоди.
Крім того, оскільки його зарплатні кошти списані без достатніх правових підстав, банк повинен сплатити йому проценти за користування ними.
Вважає, що такі проценти складають не менш ніж 14,5% річних (станом на 29 серпня 2024 року середня ставка банківського депозиту). Право на отримання процентів за користування безпідставно списаними коштами прямо передбачено законодавством.
Також він звертався з письмовою вимогою до AT«Райффайзен Банк» про отримання довідки згідно договору (Правил) та на підставі Постанови правління Національного банку України від 14 березня 2024 року №27, яка встановлює безумовність її отримання споживачем від професійного учасника - банку, проте банк проігнорував його вимогу.
Безпідставне списання зарплатних коштів AT«Райффайзен Банк» з банківського рахунку, відкритого ним у банку для отримання заробітної плати, відмова банку щодо повернення зарплатних коштів, відсутність діалогу, медіації та досудового врегулювання питання, відсутність відповідей по суті на його звернення негативно відобразилося не лише на матеріальному, але й на моральному його стані.
Вказує, що відповідачем заподіяно йому моральну шкоду, яка полягає в тому, що банк намагається безпідставно стягнути з нього всі зарплатні кошти, не надає йому належних відповідей із цього приводу, не надсилає листів про зміну умов або будь-яких повідомлень. Із лютого 2023 року і до теперішнього часу він зобов`язаний звертатися до AT«Райффайзен Банк», суду, державних органів-регуляторів, де повинен доводити свою невинуватість, що є важко психологічно. Така ситуація завдає йому сильних душевних та моральних страждань, він втратив спокій, нормальний сон та можливість спокійного життя, такі протиправні дії банку принижують його честь, гідність та репутацію.
З урахуванням зазначеного позивач просив суд зобов`язати AT «Раййффайзен Банк» надати позивачу довідку про відсутність заборгованості за договором, укладеним між ним та AT«Раййффайзен Банк», та будь-яких інших заборгованостей; визнати незаконними дії AT«Райффайзен Банк» відносно списання грошових коштів у сумі 14 392,48 грн з банківського рахунку №  НОМЕР_3 (картка № НОМЕР_2 ), відкритого на ім`я ОСОБА_1 у AT«Райффайзен Банк» для отримання заробітної плати; стягнути з AT«Райффайзен Банк»» на його користь безпідставно списані грошові кошти у сумі 14 392,48 грн з банківського рахунку №  НОМЕР_3 (картка № НОМЕР_2 ), відкритого на ім`я ОСОБА_1 в AT«Райффайзен Банк» для отримання заробітної плати; стягнути з відповідача проценти (доходи) за користування безпідставно одержаними коштами (згідно статті 1214 ЦК України) у розмірі 13 % річних від суми незаконно списаних грошових коштів із 02 вересня 2019 року до моменту виконання включно, що становить на дату подачі позовної заяви 71,77 грн; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію завданої моральної шкоди у сумі 25 000,00 грн; заборонити AT«Райффайзен Банк» нараховувати заборгованості, вимоги та будь-які інші положення будь-яких договорів, угод, контрактів, довіреностей та будь-яких інших правочинів, укладених з позивачем, що прямо та/або опосередковано стосуються та/або будь-яким чином впливають та/або впливатимуть на права та/ законні інтереси позивача, в тому числі та не обмежуючись заборонити виконувати будь-які повноваження та користуватися будь-якими правами, що прямо опосередковано зазначені та/або випливають з будь-яких договорів, угод, контрактів, довіреностей та будь-яких інших правочинів. Судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк» про повернення безпідставно набутого майна, процентів за користування та захист прав споживачів залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обгрунтування апеляційцної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції не грунтуються на детально наведених у позові доказах, які суд повинен був за приписами ЦПК України усебічно, повно та об`єктивно дослідити та оцінити. Суд не навів мотиви свого рішення, не здійснив законних дій щодо збирання належних та допустимих доказів. Покладення на позивача, який не є професійним учасником відносин, обов`язку доведення правильності формування кола осіб, вдповідальних за завдання йому шкоди та нестворення системи по роботі зі зверненнями, розміру та підстав відповідальності свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Також позивач вказує на те, що під час розгляду справи судом не було враховано заяви/клопотання від 17.03.2025 та від 12.07.2025 про проведення судового засідання для позивача у режимі відеоконференції, суд безпідставно залишив їх без розгляду.
Зокрема судом не надано відповіді на усі істотні питання, які мають значення для правильного вирішення спору та неповно досліджено доводи позивача. 
Крім того суд не врахував ключові аспекти, а саме відсутність постанови про арешт рахунку, порушення Інструкції НБУ №163, та практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини у подібних правовдносинах.
Звернуто увагу на те, що позивач є батьком двох дітей із інвалідністю 2008 року народження, які перебувають на його утриманні.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача АТ «Райффайзен Банк» - адвокат Дьяченко Н. Ю. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючи на доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та запереченнях.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом доставлення судової повістки на поштову адресу позивача, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від позивача не надходило. 
З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача, який не з`явився у судове засідання без поважних причин, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 є клієнтом АТ «Райффайзен Банк» та користувачем послуг банку.
01 черням 2022 року на підставі заяви про відкриття та ведення карткового рахунку   НОМЕР_1 ОСОБА_1 в АТ «Райффайзен Банк» відкрито картковий рахунок IBAN  НОМЕР_1 /  НОМЕР_4 в гривні та випущено платіжну картку VISAGOLD296.
У 2024 році у банку в рамках програми «Трансформація Райфу» відбувся перехід на єдиний МФО 300335, у зв`язку із чим відбулась міграція (переведення) даних по рахунках клієнтів в іншу систему, яка здатна підтримувати облік на єдиному МФО (в процесі такого переведення змінюється номер IBANклієнта).
Тому вищевказаний рахунок   НОМЕР_1 змінено на   НОМЕР_5 у зв`язку з міграцією клієнтських рахунків системи Трансмастер Банкмастер, про що було повідомлено позивача.
19 серпня 2024 року на виконання платіжної інструкції на безготівковий переказ JBKLO8GO9S8P4W.1 від 19 серпня 2024 року приватного виконавця Бережного Я.В. про примусове списання з рахунку   НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , код НОМЕР_6 , коштів у сумі 863 599,60 грн за ВП № 65470949 з виконання виконавчого листа № 754/17198/14-ц, виданого 05 травня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва, банк списав з рахунку   НОМЕР_5 , який належить    ОСОБА_1 кошти у сумі 14 392,48 грн.
20 серпня 2024 року ОСОБА_1 звертався до банку із заявою про незаконне списання з його зарплатного карткового рахунку у банку (вх. №К - 119460/2).
На вказане звернення банк листом від 21 серпня 2024 року на електронну адресу позивача, яку він зазначив у заяві від 20.08.2024, надав відповідь (вих. № 81-27-5/1684), де рекомендував, у разі незгоди із діями виконавця щодо списання коштів, оскаржив його дії в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
27.08.2024  ОСОБА_1 звернувся до банку із досудовою претензією, на яку на електронну пошту позивача надіслано відповідь (вих. № 81-27-5/1684 від 28.08.2024 року).
АТ «Райффайзен Банк» повідомило, що у межах укладеного з клієнтом договору він лише виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, з розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо). Банк не є стягувачем чи набувачем списаних згідно платіжної інструкції від 16 серпня 2024 року, коштів. Кошти списані банком на підставі платіжної інструкції приватного виконавця Бережного Я. В. на виконання рішення суду, переказані банком за зазначеними в ній виконавцем реквізитами.
16 серпня 2024 року АТ «Райффайзен Банк» електронними каналами СЕП4 було отримано платіжну інструкцію JBKLO8GO9S8P4W. приватного виконавця Бережного Я. В. про примусове списання з рахунку а       НОМЕР_7 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , код НОМЕР_6 , коштів у сумі 863 599,60 грн за ВП № 65470949 з виконання виконавчого листа №754/17198/14-ц, виданого 05 травня 2015 року Деснянським районним судом м.Києва.
19 серпня 2024 року відповідно до платіжної інструкції на безготівковий переказ JBKLO8GO9S8P4W.1 від 19 серпня 2024 року у в межах залишку коштів з рахунку   НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_1 банком списані кошти у сумі 14 392,48 грн.
Суд установив, що банк не порушував прав позивача та норм чинного законодавства, а діяв в межах норм, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про платіжні послуги» та Інструкцією НБУ №163, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Підстави для списання грошових коштів з рахунка визначені у статті 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Судом установлено, що відносини між сторонами врегульовані угодою від 26.01.2016 №PDV 2- 1352843.
Згідно наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що картковий рахунок № НОМЕР_8 /   НОМЕР_3 , відкритий ОСОБА_1 у АТ «Райффайзен Банк» відповідно до угоди від 26.01.2016 №PDV 2- 1352843 не є рахунком, який призначений виключно для зарахування заробітної плати, а є рахунком, на який зараховуються інші платежі відповідно до чинного законодавства України, зокрема і заробітна плата.
Зазначене підтверджується наданою АТ «Райффайзен Банк» випискою по рахунку позивача у банку.
Згідно умов договору та вимог чинного законодавства, після зарахування грошових коштів на банківський рахунок позивача, вони мають статус власних коштів клієнта на його рахунку. 
Згідно ст. 68 Інструкцією про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затверджена Постановою НБУ № 163 від 29.07.2022, надавач платіжних послуг платника приймає до виконання платіжну інструкцію стягувана незалежно від наявності достатнього залишку коштів на рахунку платника.
Надавач платіжних послуг платника на початку операційного часу наступного операційного дня виконує платіжні інструкції частково відповідно до пункту 71 розділу IV цієї Інструкції, якщо на рахунку платника з урахуванням поточних надходжень на рахунок протягом попереднього операційного дня буде недостатньо коштів для їх виконання.
Згідно із ст. 73 Інструкції, надавач платіжних послуг платника виконує арешт коштів, що знаходяться на рахунку платника, згідно з постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця, судовим рішенням (рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження. Надавач платіжних послуг платника повинен забезпечити прийняття до виконання документа про арешт коштів, який надійшов до нього в електронній або паперовій формі. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання документ про арешт коштів.
Надавач платіжних послуг платника накладає арешт на кошти, що обліковуються за рахунками, відкритими платником відповідно до нормативно-правового акта Національного банку з питань відкриття і закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг (ст. 74 Інструкції).
Відповідно до статті 75 Інструкції НБУ № 163, арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках платника, без зазначення конкретної суми або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку платника, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках платника, відкритих у надавача платіжних послуг платника, або на кошти на одному/кількох рахунку/рахунках.
Відповідно до частини 1 статті 43 Закону України «Про платіжні послуги» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), надавач платіжних послуг (банк) зобов`язаний прийняти до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію, за умови що платіжна інструкція оформлена належним чином та немає законних підстав для відмови в її прийнятті.
Згідно до частини 4 статті 44 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг несе передбачену законодавством відповідальність за шкоду, заподіяну ініціатору у разі відмови у прийнятті наданої ним платіжної інструкції без законних підстав.
Стягувач несе відповідальність під час виконання платіжних операцій відповідно до законодавства, що регулює діяльність таких осіб. Стягувач несе відповідальність за обгрунтованість примусового списання (стягнення). Стягувач зобов`язаний відшкодувати платнику шкоду, заподіяну внаслідок необгрунтованого примусового списання (стягнення) (ст. 90 Закону України «Про платіжні послуги»).
Судом встановлено, що 16 серпня 2024 року банком електронними каналами СЕП4 було отримано платіжну інструкцію JBKLO8GO9S8P4W приватного виконавця Бережного Я. В. про примусове списання з рахунку НОМЕР_7 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , код НОМЕР_6 , коштів у сумі 863 599,60 грн за ВП № 65470949 з виконання виконавчого листа № 754/17198/14-ц, виданого 05 травня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва, на підставі чого у подальшому було здійснено списання грошови коштів із рахунку позивача.
Оскільки станом на дату виконання банком платіжної інструкції від 19.08.2024 приватного виконавця Бережного Я. В. до банку заяв про відкликання цієї платіжної інструкції не надходило, то відповідно відповідач правомірно, в межах залишку грошових коштів на рахунку позивача, виконав платідну інструкцію та здійснив переказ коштів на рахунок, вказаний приватним виконавцем.
Відтак саме приватний виконавець, як стягувач, несе відповідальність за обгрунтованість примусового списання коштів у розмірі 14 392,48 грн з рахунку позивача.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частини перша, друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
У разі незгоди оржника з діями виконавця, він має право їх оскаржити в порядку, передбаченому ст. 74 Законом України «Про виконавче провадження».
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга, четверта статті 83 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18) (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Отже, у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що 19 серпня 2024 року відповідно до платіжної інструкції на безготівковий переказ JBKLO8GO9S8P4W.1 від 19 серпня 2024 року у в межах залишку коштів з рахунку НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_1 банком списані кошти у сумі 14 392,48 грн за ВП № 65470949 з виконання виконавчого листа №754/17198/14-ц, виданого 05 травня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва, за яким у позивача наявна заборгованість у розмірі 863 599,60 грн. 
При цьому АТ «Райффайзен Банк», списуючи з рахунку позивача грошові кошти, діяв у відповідності до вимог чинного законодавства України щодо порядку арешту коштів боржника та примусового списання коштів з рахунку боржника, а саме Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про платіжні послуги» та Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою НБУ № 163 від 29.07.2022, він не є ініціатором даного примусового списання коштів.
У справі, що переглядається судом не вирішувалось питання чи виконано ОСОБА_1 зобов`язання за договором, укладеним із АТ «Райффайзен Банк» та питання наявності/відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за вказаним договором, оскільки такі позовні вимоги позивачем заявлені не були.
Суд вірно не вбачав підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині зобов`язання банку видати довідку про відсутність заборгованості, наявність або відсутність якої не впливає на права позивача, зокрема дійшов обгрунтованого висновку про те, що поновлення прав позивача не потребує впливу з боку суду на відповідача.
Крім того суд першої інсанції вірно звернув увагу, що ОСОБА_1 не зазначив, з якою метою йому необхідно отримати відповідну довідку та яким чином цей документ впливає на здійснення ним своїх цивільних прав та обов`язків. Суд позбавлений можливості зобов`язати відповідача видати довідку конкретного змісту.
Вимога позивача про стягнення з відповідача процентів (доходів) за користування безпідставно одержаними коштами не підлягала задоволенню, оскільки є похідною від заявлених ним вимог про стягнення безпідставно списаних грошових коштів.
Суд вірно зазначив про відсутність повноважень заборонити AT «Райффайзен Банк» нараховувати заборгованість, у зв`язку із чим відмовив у задоволенні цих вимог позивача.
Безпісдтавними є доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (частина перша статті 7 Закону України «Про звернення громадян»).
Згідно з статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга  
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала таку шкоду; наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи та результатом цієї поведінки - моральною шкодою; вина завдавача такої шкоди. У разі встановлення особи, яка завдала моральну шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач має довести наявність цієї шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між нею та протиправною поведінкою її завдавача; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини з його боку (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, з огляду на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/16981/17 (провадження № 12-7гс19, пункт 5.22)).
Суд першої інстації обгрнутовано вважав, що позивачем, з урахуванням обставин справи, не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому з боку АТ «Райффайзен Банк» душевних та моральних страждань.
Колегія суддів ввжає, що суд першої інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позову ОСОБА_1 . 
Установивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав відповідачем, зокрема на підтвердження душевних та моральних страждань, задання моральної шкоди.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин з дотриманням норм матеріального та процесуального, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю.
Відтак у суду відсутні докази на підтведження викладених ОСОБА_1 у позові обставин щодо порушення його прав з боку АТ «Райффайзен Банк», а доказування у силу положень ст. 12, 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, за правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно достатті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції у тому, що з досліджених належних, допустимих та достовірних доказів не вбачається порушення банком прав позивача та норм чинного законодавства, освільки АТ «Райффайзен Банк» діяло в межах норм, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про платіжні послуги» та Інструкцією НБУ №163, належних, достатніх та допустих доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та встановленим судом обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, що ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. 
Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням учасників справи та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржувому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень ст.133, 141 ЦПК України.
Судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 травня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна