ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 152/1/25
провадження № 61-15967св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 напостанову Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., Панасюка О. С.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування приватизації земельної ділянки.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір - ОСОБА_3 , 1933 року народження, яка на день смерті була зареєстрована та проживала разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті матері відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно та майнові права, які складаються в тому числі з 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 , що належала матері позивачки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Єдиним спадкоємцем зазначеного спадкового майна матері та її спадкових прав за законом є позивачка, яка прийняла спадщину і оформила право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Інша частина вказаного житлового будинку належить до спадщини ОСОБА_4 .

В ході підготовки для відчуження оформленого спадкового майна (1/2 частини будинку), виникла необхідність приватизувати присадибну земельну ділянку, яка знаходиться під успадкованою 1/2 частиною будинку та на прилеглій до цієї частини будинку території.

З метою набуття права власності на присадибну ділянку, позивачка звернулася до Гибалівського старостинського округу, де дізналась, що присадибна земельна ділянка за 1/2 частиною спадкового будинку позивачки по АДРЕСА_2 , була приватизована її братом - ОСОБА_5 , який ніколи не був власником будинку чи його будь-якої частини за вказаною адресою та помер у 2022 році.

За даними витягу № НВ-0002552532024 від 16 жовтня 2024 року з Державного земельного кадастру земельна ділянка по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 0525380500:03:002:0106, площею 0,1500 га належить до земель за цільовим призначенням - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Гибалівської сільської (нині - Шаргородської міської) ради Шаргородського (нині - Жмеринського) району Вінницької області, була надана ОСОБА_5 у власність на підставі рішення Гибалівської сільської ради Шаргородського району 23 вересня 2020 року 25 сесією 7 скликання відповідно до проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виготовленого 27 липня 2020 року ФОП ОСОБА_6 , та 11 вересня 2020 року зареєстрована відділом в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області.

Таким чином, на переконання позивачки, оскільки вона є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 , то вона мала б бути і землекористувачем/власником присадибної земельної ділянки, щонайменше, орієнтовною площею 0,09 га, на якій розташована 1/2 частина спадкового житлового будинку, яка всупереч вимогам чинного законодавства належить на праві власності її брату - ОСОБА_5 , який не був власником чи співвласником вказаного житлового будинку чи його частини.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила:
- визнати незаконним та скасувати рішення 25 сесії 7 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 23 вересня 2020 року «Про затвердження проєкту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу (які не надані у власність або постійне користування) Гибалівської сільської ради та видачу правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку», яким затверджено проєкт землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_5 та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1500 га на території Гибалівської сільської ради для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер 0525380500:03:002:0106, яка розташована в АДРЕСА_2 ;
- скасувати в Державному земельному кадастрі відомості про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 0525380500:03:002:0106, загальною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виключення даної земельної ділянки з відповідного кадастрового реєстру, що вчинений 11 вересня 2020 року відділом в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року у складі судді Роздорожної А. Г. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення 25 сесії 7 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 23 вересня 2020 року «Про затвердження проєкту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу (які не надані у власність або постійне користування) Гибалівської сільської ради та видачу правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку», яким затверджено проєкт землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_5 та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1500 га на території Гибалівської сільської ради для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер 0525380500:03:002:0106, яка розташована в АДРЕСА_2 . Скасовано в Державному земельному кадастрі відомості про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 0525380500:03:002:0106, загальною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виключення даної земельної ділянки з відповідного кадастрового реєстру, що вчинений 11 вересня 2020 року відділом в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка є власницею 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 , а з огляду на положення частини другої статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до неї в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 перейшло право на відповідну частину земельної ділянки за цією ж адресою. 

Відповідач відзиву на позов не подав та свої заперечення щодо позову не обґрунтував. Крім цього, в судове засідання для надання особистих пояснень представник відповідача не прибув та не пояснив підстав надання покійному ОСОБА_5 дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою. Представник третьої особи також не довів належними та допустимими доказами своє твердження про те, що надана покійному ОСОБА_5 земельна ділянка не є тією земельною ділянкою, право на яку, відповідно до чинного законодавства, має позивачка.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Залокоцької В. Д. задоволено. Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що пред`явлені в цій справі вимоги ОСОБА_1 до Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області безпосередньо стосуються прав та обов`язків спадкоємців ОСОБА_5 , зокрема ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , однак суд першої інстанції не встановив та не вирішував питання про залучення їх до участі у справі в якості відповідачів (співвідповідачів).

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові з тих підстав, що до участі у справі в якості співвідповідача не були залучені ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 грудня 2025 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 27 лютого 2024 року у справі № 688/2822/22.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Шаргородського районного суду Вінницької області.

06 січня 2026 року справа № 152/1/25 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з незалученням до участі у справі співвідповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , оскільки сторона відповідача та третя особа не довели жодними належними і допустимими доказами, що третя особа прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Крім того, посилаючись на те, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, апеляційний суд не звернув увагу на те, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Золокоцька В. Д. подала до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для його скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з копією паспорта та свідоцтва про народження позивачки, ОСОБА_1 (до шлюбу - ОСОБА_8 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Канів Черкаської області. Батьком позивачки записаний ОСОБА_9 , а матір`ю - ОСОБА_3 (т.1 а.с.13, 15).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00000653230 від 15 червня 2009 року, 08 травня 1986 року ОСОБА_10 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №16. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_11 » (т.1 а.с.14).

Матір позивачки - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Славута Хмельницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.16).

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 вересня 1983 року, ОСОБА_3 , мешканка с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області, успадкувала після смерті своєї матері ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 , 1/2 частину житлового будинку, житловою площею 20 кв. м, що знаходиться в с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області, присадибну земельну ділянку колгоспу «Україна», що належала спадкодавцю ОСОБА_12 на праві приватної власності на підставі довідки виконкому Гибалівської сільської ради народних депутатів Шаргородського району Вінницької області від 27 вересня 1983 року за № 309 (т.1 а.с.17).

Відповідно до копії рішення № 244 від 22 жовтня 1987 року виконавчого комітету Шаргородської районної Ради народних депутатів «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», виконком районної ради народних депутатів вирішив керівникам підприємств, організацій, установ і міжміського бюро технічної інвентаризації забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду державних, кооперативних, громадських підприємств та громадян, які мають житлові будинки на правах особистої власності в селах району (т.1 а.с.18).

Згідно з копією книги обліку житлових будинків сіл Гибалівської територіальної громади за 1988 рік, житловий будинок по АДРЕСА_2 , належав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.19-20).

Головою двору по АДРЕСА_3 за 1986-1990 роки була ОСОБА_3 , у власності якої було 0,09 га земельної ділянки, що підтверджується копією виписки з погосподарської книги № 6, особовий рахунок № НОМЕР_1 (т.1 а.с.21-25).

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 303110719 від 20 червня 2022 року, власником 1/2 житлового будинку по АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (т.1 а.с.26-28, 29).

До матеріалів позовної заяви позивачкою долучено також фотокопію житлового будинку та присадибної ділянки по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.30).

Згідно з копією рішення 25 сесії 7 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 23 вересня 2020 току «Про затвердження проєкту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу (які ненадані у власність або постійне користування) Гибалівської сільської ради та видачу правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку», було вирішено затвердити проєкт землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_5 та передати йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1500 га на території Гибалівської сільської ради для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер 0525380500:03:002:0106, яка розташована в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.32).

З копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0002552532024 від 16 жовтня 2024 року вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 0525380500:03:002:0106, площею 0,1500 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 належить до земель за цільовим призначенням - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Гибалівської сільської (нині - Шаргородської міської) ради Шаргородського (нині - Жмеринського) району Вінницької області була надана ОСОБА_5 у власність на підставі рішення Гибалівської сільської ради Шаргородського району 23 вересня 2020 року 25 сесією 7 скликання відповідно до проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виготовленого 27 липня 2020 року ФОП ОСОБА_6 та зареєстрована відділом в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області 11 вересня 2020 року (т.1 а.с.33-39).

Згідно з копією інформаційної довідки, земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 0525380500:03:002:0106, площею 0,15 га, належить до земель за цільовим призначенням - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та перебуває у приватній власності (т.1 а.с.40).

Відповідно до копії довідки №144/02-14/109-2020, виданої приватним нотаріусом Шкапій В. Я. 07 грудня 2020 року, після смерті ОСОБА_3 , 1933 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняла її дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті ОСОБА_3 єдиною спадкоємицею є її дочка ОСОБА_1 , яка на момент смерті постійно проживала і була зареєстрована разом із спадкодавцем (т.1 а.с.41).

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 2022 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №303207260 від 21 червня 2022 року, ОСОБА_1 належить 1/2 житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.42-43).

За повідомленням завідувача Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області № 48/01-16 від 16 січня 2025 року, спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 не заводилася, згідно алфавітних книг обліку спадкових справ за 2022-2025 роки (т.1 а.с.67).

Відповідно до копії проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 , виготовленого в 2020 році ФОП ОСОБА_6 , підставою для розробки проєкту були: рішення Гибалівської сільської ради 24 сесії 7 скликання від 22 червня 2020 року; договір на виконання робіт № ПВ-042/2020 від 27 липня 2020 року та завдання на виконання робіт. З копії висновку відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, енергетики та захисту довкілля Шаргородської РДА № 121 від 10 серпня 2020 року вбачається, що було погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.69-118).

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , від шлюбу мав сина ОСОБА_7 .

За довідкою від 11 лютого 2025 року № 257, виданою виконавчим комітетом Шаргородської міської ради, померлий ОСОБА_5 на день своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , на час відкриття спадщини разом з ним були зареєстровані дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_7 .

З листа Шаргородської державної нотаріальної контори від 16 січня 2025 року № 42/01-16 вбачається, що згідно алфавітних книг обліку спадкових справ за 2022-2025 роки спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 не заводилася.

Будь яких належних, допустимих і достатніх доказів того, що на день смерті ОСОБА_5 його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_7 фактично проживали за адресою відмінною від адреси їх реєстрації матеріали справи не містять, як і не надано таких до суду першої та/або апеляційної інстанції.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною другою статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 2 ЗК України до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частини перша, друга статті 78 ЗК України).

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).

Згідно пунктом в) частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені статтею 116 ЗК України.

У статті 118 ЗК України врегульовано порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).

Відповідно до положень статті 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проєктом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (стаття 79-1 ЗК України).

Відповідно до статті 16 Закону України «Про державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності) (частина десята статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр»).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У частині першій статті 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

У справі, яка переглядається, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення 25 сесії 7 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 23 вересня 2020 року «Про затвердження проєкту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу (які не надані у власність або постійне користування) Гибалівської сільської ради та видачу правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку», яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_5 та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1500 га на території Гибалівської сільської ради для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер 0525380500:03:002:0106, яка розташована в АДРЕСА_2 , а також - скасування в Державному земельному кадастрі відомостей про державну реєстрацію вказаної земельної ділянки, ОСОБА_1 заявила до Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, посилаючись на те, що в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_3 вона набула у власність 1/2 частину житлового будинку, що розташований на цій земельній ділянці, та саме вона мала б бути землекористувачем/власником присадибної земельної ділянки, щонайменше, орієнтовною площею 0,09 га, а її брат ОСОБА_5 ніколи не був власником чи співвласником вказаного житлового будинку чи його частини.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до статті 1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (частина перша статті 1277 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Незалучення зазначеної особи до участі у справі позбавляє її права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Встановивши, що предметом спору в цій справі є рішення органу місцевого самоврядування про затвердження проєкту землеустрою та передачу спірної земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_5 ,апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що крім Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, відповідачами у справі мали бути ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , до яких після смерті ОСОБА_5 перейшли права на вказану земельну ділянку.

Враховуючи викладене, оскільки в цій справі позов ОСОБА_1 пред`явлено не до всіх належних відповідачів, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового судового рішення про відмову у його задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні докази прийняття ОСОБА_2 та ОСОБА_7 спадщини після смерті ОСОБА_5 , зокрема шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вказані обставини підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи за позовом до належних відповідачів.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд прийняв до розгляду апеляційну скаргу без сплати судового збору у належному розмірі не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення апеляційного суду і питання про розподіл судових витрат було вирішено судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи. 

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 27 лютого 2024 року у справі № 688/2822/22, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович