ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/16911/25
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1018/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
учасники справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування посилалось на те, що між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 був укладений договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 79353447, за мовами якого відповідачу надано грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок. Відповідач зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю проценти від суми позики. 
Як вказує позивач, відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів та сплати процентів не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором. 
За доводами позову, 14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» був укладений Договір факторингу № 14/06/21, на підставі якого право вимоги до відповідача за договором № 79353447 від 17.06.2024 перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» у розмірі 13792,00 грн, з яких: 4000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 1800,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 7992,00 грн – сума заборгованості за пенею, які і просить стягнути з відповідача.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.02.2026 в задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, відмовлено.
В обґрунтування рішення суду першої інстанції зазначив, що ні договором факторингу від 14.06.2021, ні додатковими угодами до вказаного договору факторингу не передбачено зобов`язання клієнта з передачі фактору прав вимоги, які виникнуть у майбутньому (майбутні вимоги), а предметом договору факторингу від 14.06.2021 є саме право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, тобто наявна вимога, а тому суд дійшов висновку, що позивач не набув права вимоги до відповідача за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 79353447 від 17.06.2024.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» Макарова Л.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.02.2026 і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
За доводами скарги, судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні судом першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повному обсязі.
Як вказує заявник, суд першої інстанції не дослідив в повній мірі матеріали справи, необгрунтовано та помилково дійшов хибних висновків, оскільки позивачем до суду першої інстанції було надано всі докази: договір позики, детальний розрахунок заборгованості за договором позики та заявлено клопотання по витребування додаткових доказів судом, що підтверджують надання/перерахування коштів згідно укладеного договору позики.
Зазначає, що Договір позики був укладений з позичальником в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису; ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подав заявку па отримання позики за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання договору. А оскільки ТОВ «ФК ЄАПБ» не має доступу до Інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», через яку було здійснено ідентифікації, верифікації Позивача, ТОВ «ФК «ЄАПБ» було передано тільки договір позики з додатками.
В обґрунтування доводів заявник посилається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів (касовими та меморіальними) на отримання та повернення Відповідачем кредитних коштів за укладеним кредитним договором, щодо яких виник спір, з тих причин, що не є первісним кредитором, у зв`язку з чим позивачем в суді першої інстанції було заявлено клопотання про витребування інформації у АТ КБ «ПриватБанк». Проте з наданою АТ КБ «ПриватБанк» інформацією позивач не зміг ознайомитись, оскільки документи не були підгружені до підсистеми «Електронний суд».
Також заявник вказує, що Відповідно до умов договору позики № 79353447 від 17.06.2024 кредитні кошти було перераховано на банківську каргу № НОМЕР_1 , перерахування коштів на платіжну каргу Відповідача за укладеним договором було безпосередньо здійснено оператором онлайн-послуг платіжної інфраструктури, які не здійснюють операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються.
Як стверджує заявник, до матеріалів позовної заяви додано розрахунок заборгованості, який розроблений первісним кредитором, в якому зазначена сума основного боргу на початок кожного дня, нараховані проценти за користування кредитом за кожен день, прострочення виконання зобов`язань за кожен день, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювало жодних додаткових нарахувань і не застосовано жодних штрафних санкцій до боржника. Жодних заперечень з приводу того, що ОСОБА_1 не погодився з Правилами надання кредиту, ніяких застережень або зауважень з його боку не було, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, матеріали справи не містять. 
За доводами скарги, позивачем разом з позовною заявою надано суду належним чином завірені копії документів, що свідчать про належні правові підстави для переходу права вимоги до відповідача, зокрема перехід права вимоги за кредитним договором № 79353447 від 17.06.2024 було здійснено відповідно додаткової угоди № 42 від 28.10.2024 до договору факторингу № 14/06/21.
Крім того, заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо майбутньої вимоги за Договором факторингу та в обґрунтування посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25, за яким оскільки право вимоги за договором відступлено позивачу на виконання договору факторингу та додаткової угоди до цього договору, що були чинними на час підписання реєстру боржників, посилання відповідача на те, що право грошової вимоги за договором позики виникло після укладення договору Факторингу не заслуговує на увагу.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Прокоф`єв Б.І. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.02.2026 – без змін. В обгрунтування посилається, що відповідач в суді першої інстанції заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки у позивача не виникло право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу, який укладено задовго до кредитного договору та яким не передбачено перехід права вимоги за договорами кредиту, що будуть укладені в майбутньому. Також зазначає, пеня не підлягає стягненню, оскільки відповідно до Перехідних положень ЦК України має бути списана кредитором; не підлягають стягненню відсотки, нараховані в розмірі 1,5% у день, оскільки чинним законодавством передбачено максимальний розмір відсотків - 1% у день. Вказує, що 14.06.2021 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) було укладено договір факторингу № 14/06/21, проте договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 79353447, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача, укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) 17.06.2024, тобто після укладення договору факторингу. Тому вважає, що оскільки ні договором факторингу від 14.06.2021, ні додатковими угодами до вказаного договору факторингу, наданими позивачем до позовної заяви, не передбачено зобов`язання клієнта з передачі фактору прав вимоги, які виникнуть у майбутньому (майбутні вимоги), а предметом договору факторингу від 14.06.2021 є саме право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, тобто наявна вимога, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не набув права вимоги до відповідача за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 79353447 від 17.06.2024, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову.
Також за доводами відзиву, вказаний договір про надання кредиту було укладено 17.06.2024, тобто після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24.12.2023), тому станом на дату укладення договору кредитодавець міг застосовувати максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», лише у розмірі 1 %, проте позивач, достовірно знаючи про зміну процентної ставки в силу закону, не вжив заходів до перерахунку. Тому заявник вважає, що умови договору № 79353447 про надання кредиту з встановленням процентної ставки 1,5 % та 2,70 % відповідно є нікчемними.
Крім того, заявник не погоджується з вимогами позивача про стягнення пені, оскільки Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-ІХ, який набрав чинності 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18. Відповідно до указаного пункту, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто в силу закону позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, за прострочення грошового зобов`язання, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця пені за таке прострочення. Такі платежі підлягають списанню позикодавцем. У зв`язку з чим, заявник вважає, що пеня в сумі 7992,00 грн не мала бути нарахована та не має стягуватись з Відповідача.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Пунктом 3 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що 17.06.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 79353447, за умовами якого позикодавець зобов?язався передати позичальнику у власність грошові кошти (позику) на погоджений умовами договору строк (строк позики), шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов?язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики (а.с. 6-8).
Відповідно до п. 2 Договору сума позики – 4000,00 грн; строк позики (строк договору) – 30 днів; процентна ставка (фіксована), яка діє протягом строку договору, визначеного підпунктом 2.2. пункту 2 договору – 1,50% у день; дата повернення позики – 16.07.2024; процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною)/день – 2,70%, орієнтовна загальна вартість позики – 5800,00 грн.
Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, виходячи із строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості за договором (п. 4 Договору).
Згідно з пунктом 5.1. Договору позичальник ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-liense/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена статтею 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та нормативно-правовими актами Національного банку України.
Також судом встановлено, що 14.06.2021 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) був укладений Договір факторингу № 14/06/21, за яким фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов?язань за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (позики), плату за позикою (плату за процентною ставкою), проценти за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних реєстрах боржників, які формуються згідно додатку № 1 та є невід?ємною частиною договору (а.с. 19-22).
Відповідно до пункту 1.2. Договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі відповідного реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід?ємною частиною цього договору. 
28.07.2021 до вказаного договору було укладено Додаткову угоду № 2 (а.с. 23), 13.06.2022 – додаткову угоду № 7 (а.с. 24), 28.10.2024 - додаткову угоду № 42 (а.с. 25).
Згідно з копією акту прийому-передачі Реєстру боржників № 36 від 28.10.2024 за Договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 клієнт передав, а фактор прийняв: Реєстр боржників № 36 від 28.10.2024 кількістю 5184, після чого з урахуванням п. 1.2. Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а.с. 26).
У Реєстрі боржників № 36 від 28.10.2024 зазначається про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» до відповідача за договором позики № 79353447 від 17.06.2024 в сумі 13792,00 грн. (а.с. 27).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ні договором факторингу від 14.06.2021, ні додатковими угодами до вказаного договору факторингу не передбачено зобов`язання клієнта з передачі фактору прав вимоги, які виникнуть у майбутньому (майбутні вимоги), а предметом договору факторингу від 14.06.2021 є саме право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, тобто наявна вимога, а тому суд дійшов висновку, що позивач не набув права вимоги до відповідача за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 79353447 від 17.06.2024.
Проте, апеляційний суд не може погодитись з такими висновками першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального права, які підлягають застосуванню, не у повному обсязі дослідив наявні у справі докази, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 був укладений договір позики № 79353447 від 17.06.2024, який підписаний відповідачем шляхом використання електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». 
Так, згідно ревізитів договору позики № 79353447 від 17.06.2024 він підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором - 76476 (а.с. 8 зворот).
У вказаному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови щодо суми і строку кредиту (позики), сплати відсотків за користування кредитом (позикою) розмір і тип процентної ставки.
Договір позики є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався відповідачем. ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних і допустимих доказів на спростування факту укладення договору позики № 79353447 від 17.06.2024.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що договір позики між первісним кредитором та відповідачем ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісних кредиторів подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання договору позики.
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Вказаний договір позики був підписаний позикодавцем шляхом накладення аналогу власноручного підпису уповноваженої особи та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами електронного копіювання, що базується на сертифікаті відкритого ключа, виданого кваліфікованими надавачами електронних довірчих послуг, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що спірний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.
Окрім цього, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «ЄАПБ» надало належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за договором позики, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем.
Апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором і взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачені в договорах строки грошові кошти (кредиту) та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка не сплачувалась ні новому, ні попередньому кредитору.
Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 не звертався із письмовою заявою про припинення дії договору ні до первісного кредитора, ні до його правонаступника.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не набув права вимоги за договором факторингу, оскільки його було укладено раніше, ніж сам договір позики, проте колегія суддів апеляційного суду не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до положень ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №2-2035/11 викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23.02.2022 року у справі №761/1543/20, від 23.02.2022, у постанові від 19.01.2022 року у справі №639/86/17, у постанові від 14.07.2021 року у справі №554/8549/15-ц.
Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» надало належні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором позики до ОСОБА_1 , а саме:
- договір факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, укладений з ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» (а.с. 19-22);
- додаткову угоду № 2 від 28.07.2021 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 (а.с. 23);
- додаткову угоду № 7 від 13.06.2022 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 (а.с. 24);
- додаткову угоду № 42 від 28.10.2025 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 (а.с. 25);
- акт прийому-передачі Реєстру боржників від 28.10.2024 за Договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 (а.с. 26);
- витяг з реєстру боржників від 28.10.2024 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 (а.с. 27);
- платіжну інструкцію № 508 від 31.10.2024, за якою ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» сплатило ТОВ «ФК «ЄАПБ» плату за відступлення права вимоги згідно з Договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 (а.с. 28).
Апеляційний суд враховує, що згідно додаткової угоди № 42 від 28.10.2024 до договору факторингу №14/06/21, за умовами якої ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимоги до боржників № 36, у якому міститься інформація щодо договору позики, укладеного з відповідачем ОСОБА_1 (а.с . 25, 27).
Таким чином, на момент укладення додаткової угоди № 42 від 28.10.2024 до договору факторингу №14/06/21, між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» право грошової вимоги по кредитному договору за договором позики від 17.06.2024 вже настало, оскільки кредитування передбачено на строк 30 днів (а.с. 6), вказані обставини залишені судом першої інстанції поза увагою.
Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики, тому помилковими є висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивач не набув права вимоги до відповідача за договором позики на підставі Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021.
Так, матеріалами справи встановлено та не спростовано відповідачем, що ТОВ ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» свої зобов`язання за договором позики від 17.06.2024 виконало в повному обсязі та надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. ОСОБА_1 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за вказаним договором позики.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок або доказів того, що вказаний у договорі картковий рахунок йому не належить.
Посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25 щодо майбутньої вимоги за договором факторингу є необгрунтовааним, оскільки право вимоги за договором відступлено позивачу на виконання договору факторингу та додаткової угоди до цього договору, що були чинними на час підписання реєстру боржників, тому твердження відповідача про те, що право грошової вимоги за договором позики виникло після укладення Договору факторингу не заслуговують на увагу.
Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеними договорами і взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачені в договорі строки грошові кошти (позики) не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка не сплачувалась ні первісному кредитору, ні його правонаступнику.
Встановивши вказані обставини та враховуючи, що між сторонами у справі виникли кредитні правовідносини, відповідач отримав кредитні кошти, але в порядку та на умовах договору не повернув, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за договором позики.
Доказів повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами ОСОБА_1 матеріали справи не містять та відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.
Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідач як у відзиві на позов, так і у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що позивач не набув права вимоги до нього за договором факторингу, а також не погоджуєтьмяя із визначеною позивачем розміром заборгованості за відсотками та відсутність підстав для стягнення пені, а щодо отримання кредитних коштів позивачем заперечення не наведені.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченими до оплати відсотками за користування кредитом, за період з 17.06.2024 по 16.07.2024, в сумі 5800,00 грн, з яких 4000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 1800,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками.
Відповідно до п. 2.3 Договору позики, позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування. Строк надання позики відповідно до п. 2.2. Договору позики становить 30 днів.
Відповідно до п. 4 Договору позики проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, виходячи із строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості за договором.
Згідно розрахунку заборгованість відповідача за Договором позики по нарахованим та несплаченим процентам станом на 28.10.2024 становить 1800,00 грн, за період з 17.06.2024 по 16.07.2024, що нараховані відповідно до п. 2.3. Договору позики за ставкою 1,5 % за кожен день користування кредитом та Графіку платежів, в межах строку кредитування.
Проте з таким розміром нарахованих відсотків апеляційни й суд погодитись не може, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У кредитному договорі сторони обумовили розмір процентів за кожен день користування кредитом, визначили строк кредиту 30 днів.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023.
Закон України від 22.11.2023 №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023.
Згідно з ч. 5 ст. 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.
Колегія суддів враховує, що пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Перехідні положення закону застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Отже, в даному випадку законодавцем використана ультраактивна форма регулювання суспільно-правових відносин та визначений перехідний період, який передує безпосередньому застосуванню нової правової норми.
Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження обмеження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 до 22.04.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 %, в період часу з 22.04.2024 до 20.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 20.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 1 %.
Вказане свідчить про те, що у випадку продовження дії кредитних договорів після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ, умови щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки застосовуються автоматично і не вимагають внесення змін до договору, так як характер цих правових норм є імперативним і не передбачає можливості відхилення від них при укладенні чи зміні договорів про надання споживчого кредиту.
За матеріалами справи, Договір позики № 79353447 укладено 17.06.2024, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», тому за період строку дії договору, з 17.06.2024 по 16.07.2024, застосовується передбачена договором процентна ставка 1 %.
Отже, умови укладеного між сторонами договору (п.2.3) щодо встановлення фіксованої денної процентної ставки 1,5 % (стандартна) є нікчемними відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки на дату укладення договору, 17.06.2024, максимальний допустимий розмір такої ставки, визначений ч. 5 ст. 8 цього Закону, становив лише 1 %.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість ОСОБА_1 за відсотками за період з 17.06.2024 по 16.07.2024 складає 1800,00 грн (4000,00 грн х 1% х 30 днів).
Отже, загальна заборгованість ОСОБА_1 за Договором позики від 17.06.2024 перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» складає 5200,00 грн, з яких: 4000,00 грн – заборгованість за основною сумою боргу, 1800,00 грн - заборгованість за відсотками за період з 17.06.2024 по 16.07.2024.
Крім того, у позові ТОВ «ФК «ЄАПБ» крім іншого просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму заборгованості за пенею у розмірі 7992,00 грн, проте такі вимоги задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023 і діє по цей час.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Також цим Законом внесені зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та відповідно до пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що законодавцем звільнено позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦПК України, а також неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24 лютого 2022 року та такі нарахування підлягають списанню.
З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за пенею за договором позики № 79353447 від 17.06.2024 у розмірі 7992,00 грн задоволенню не підлягають.
За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики. 
Таким чином, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.02.2026 на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Договором позики № 79353447 від 17.06.2024 у розмірі 5200,00 грн. В задоволенні решти вимог слід відмовити.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.
З урахуванням розміру задоволених позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» на суму 5200,00 грн (5200,00 грн від 13792,00 грн становить 37,7 %), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 1141,56 грн ((3028,00 грн х 37,7 % :100%) за розгляд справи у суді першої інстанції та 1712,33 грн ((4542,00 грн х 37,7% : 100%) за апеляційний розгляд справи.
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2026 року скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Договором позики № 79353447 від 17 червня 2024 року у розмірі 5200,00 грн.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судового збору у розмірі 1141,56 грн за розгляд справи у суді першої інстанції та 1712,33 грн за розгляд справи у суді апеляційний інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 29.04.2026.

Головуючий Судді :