ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 м.Дніпро Справа №904/168/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач)
суддів: Андрейчука Л.В., Віннікова С.В.
секретар судового засідання: Гетьманенко С.М.
за участю представників сторін:
від позивача: Гусєва К.В.
від відповідача (скаржника): Костікова Є.В. 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства “Науково-виробнича фірма “Кароліна”
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 (суддя Дупляк С.А., повний текст рішення складено 08.04.2026) у справі №904/168/26
за позовом Комунального підприємства теплових мереж “Криворіжтепломережа”
до Приватного підприємства “Науково-виробнича фірма “Кароліна”
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області
про визнання недійсною додаткової угоди та стягнення грошових коштів
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позову.
Комунальне підприємство теплових мереж “Криворіжтепломережа” звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного підприємства “Науково-виробнича фірма “Кароліна”, у якій позивач просив суд визнати недійсною додаткову угоду №1 від 26.06.2019 до договору закупівлі товару №151-18 від 08.05.2019 та стягнути з відповідача на користь позивача 677082,41 грн грошових коштів.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, оскаржуваною додатковою угодою зменшувався обсяг товару, який підлягає поставці і загальна ціна договору, при цьому збільшувалася ціна за одиницю товару. Позивач вважає, що вказана додаткова угода є нікчемною та просить суд визнати її недійсною. Також позивач обґрунтовує наявність підстав для стягнення різниці вартості товару, яка вказана у договорі та фактично поставленим обсягом товару за цінами, вказаними в оскаржуваній додатковій угоді.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у справі №904/168/26 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 677082,41 грн грошових коштів та 8124,99 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог вказаним судовим рішенням відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що укладення між позивачем та відповідачем оскаржуваної додаткової угоди про збільшення ціни товару не мало наслідком досягнення мети Закону України «Про публічні закупівлі». При цьому, суд зауважив про те, що наявні матеріали справи не доводять наявності коливань ціни товару на ринку. Встановивши, що оскаржувана додаткова угода є нікчемною в силу прямої вказівки Закону, суд не вбачав підстав для визнання вказаної додаткової угоди недійсною. В той же час, на думку місцевого господарського суду, вимоги про стягнення з відповідача надмірно сплачених грошових коштів у розмірі 677082,41 грн є правомірними, оскільки саме відповідач є вигодонабувачем за нікчемною додатковою угодою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство “Науково-виробнича фірма “Кароліна” звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у справі №904/168/26 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 677082,41 грн, 8124,99 грн судового збору та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Ключові аргументи відповідача зводяться до наступного:
- суд допустив принципову правову суперечність у мотивувальній та резолютивній частинах рішення, оскільки з одного боку встановив, що спірна додаткова угода є нікчемною в силу прямої вказівки ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі», а з іншого - відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання угоди недійсною, обґрунтувавши це саме її нікчемністю;
- судом не було досліджено, яка саме частина додаткової угоди є нікчемною - умова про підвищення ціни за одиницю чи угода в цілому (включаючи зменшення обсягу поставки);
- суд не з`ясував та не вказав у рішенні конкретний відсоток збільшення ціни за одиницею товару за додатковою угодою №1 від 26.06.2019 та чи перевищує він межу 10%, встановлену п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону;
- до спірних правовідносин було неправомірно застосовано приписи ст. 1212 ЦК України без встановлення всіх необхідних умов, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи;
- під час розгляду справи не було надано належної оцінки ключовому доказу- Експертному висновку ТПП №107 від 09.09.2021, що є порушенням ст. 86 ГПК України;
- місцевий суд фактично підмінив власне судове рішення висновками органу Держаудитслужби;
- суд помилково прийняв до уваги рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2022 у справі №160/24654/21 як таке, що підтверджує обставини порушення законодавства про публічні закупівлі.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.
07.06.2026 від позивача до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти вимог апеляційної скарги, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.
Позивач наполягав на тому, що додаткова угода від 26.06.2019 року №1 до Договору укладена з недотриманням вимог пункту 3.4 Договору та пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі». Внаслідок укладення оскаржуваної угоди позивачем понесені зайві витрати на загальну суму 677082,41 грн (з ПДВ), чим завдано матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, позивач вважає помилковими та необґрунтованими.

Рух справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач), суддів: Андрейчука Л.В., Віннікова С.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства “Науково-виробнича фірма “Кароліна” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у справі №904/168/26; розгляд апеляційної скарги призначено на 16.06.2026 о 15:00 год.
В засідання суду 16.06.2026 з`явився представник позивача, відповідач брав участь в розгляді справи в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні 16.06.2026 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 08.05.2019 між позивачем (далі – позивач, покупець) та відповідачем (далі – відповідач, постачальник) був укладений договір №151-19 закупівлі товару (далі - договір), відповідно до п. 1.1 умов якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупця, а покупець – прийняти та оплатити: код ДК 021:2015-44160000-9 – магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби (труби сталеві) (далі - товар).
Найменування, асортимент, кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру визначена сторонами у специфікації (додаток №1 до договору), яка є невід`ємною частиною (п. 1.2 договору).
Ціна договору становить 11245000,00 грн, у тому числі ПДВ 1874166,67 грн (п. 3.1 договору).
Відповідно до п. 1.3 Договору, обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків із внесенням відповідних змін до Договору.
Пунктом 3.4 Договору встановлено, що ціна Договору може бути змінена не більше ніж на 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення ціни Договору, шляхом укладання додаткової угоди, не частіше одного разу у два місяці. 
Договір, відповідно до п. 11.1, набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення підписів печатками і діє до 31.12.2019 з дати його підписання, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
За змістом специфікації №1 від 08.05.2019 до договору сторонами узгоджено найменування товару, одиниці виміру, кількість, ціну за одиницю та суму без ПДВ. 
22.05.2019 позивачем було подано заявку №1721/10, якою заявлено про необхідність поставки товару з іншими характеристиками та збільшенням кількості окремих позицій специфікації №1 від 08.05.2019. 
Листом від 27.05.2019 №01-27/19 відповідачем повідомлено позивача про ціни на товар з іншими технічними характеристиками та про збільшення середньоринкових цін на товар, запропоновано укласти додаткову угоду до договору.
26.06.2019 сторонами підписано додаткову угоду №1 до договору, згідно з якою у зв`язку зі зміною середньоринкових цін на трубну продукцію сторони дійшли згоди змінити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення ціни договору, а також зменшити обсяги закупівлі та встановити ціну на наступному рівні, специфікацію №1 викласти у редакції додаткової угоди.
Північним офісом Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області під час проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності позивача виявлено порушення законодавства в сфері публічних закупівель, про що складено акт.
Вимогу від 12.11.2021 за №260607-14/4157-2021 про усунення виявлених ревізією порушень чинного законодавства третя особа адресувала позивачу, однак позивач звернувся з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про її скасування.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.03.2022 у справі №160/24654/21 у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено. 
За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 26.06.2019 до договору закупівлі товару №151-18 від 08.05.2019 та стягнення з відповідача на користь позивача 677082,41 грн грошових коштів.
Оцінивши доводи сторін та представлені на їх підтвердження докази, місцевий господарський суд позовні вимоги задовольнив частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 677082,41 грн грошових коштів.

Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1-4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї. При цьому суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги лише у випадках, передбачених частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України, зокрема якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення місцевим господарським судом фактичних обставин справи, повноту їх правової оцінки та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного підприємства “Науково-виробнича фірма “Кароліна” не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у справі №904/168/26 підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.
Предметом позову у цій справі є визнання недійсною додаткової угоди до договору про закупівлю товару, в якій було збільшено ціну за одиницю товару, та стягнення надміру сплачених за вказаним договором грошових коштів.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, договір закупівлі товару №151-18 від 08.05.2019 було укладено між сторонами за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України “Про публічні закупівлі”, який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо застосування до спірних правовідносин редакції Закону України “Про публічні закупівлі” станом на 01.01.2019.
Згідно положень ст. 3 вказаного Закону України закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.
Пунктом 5 частини 1 статті 1 цього Закону визначено, що договором про закупівлю є договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.
У частині 1 статті 36 Закону України “Про публічні закупівлі” зазначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Згідно із ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено судом першої інстанції, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами Закону України “Про публічні закупівлі”.
Згідно з ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Частинами 3, 4 ст. 653 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;
5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);
6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.
Тлумачення п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України “Про публічні закупівлі” свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Зокрема, одним із цих випадків є зміна ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.
Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов:
(1) відбувається за згодою сторін, зокрема шляхом підписання додаткових угод до основного договору про закупівлю;
(2) збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
(3) коливання ціни такого товару на ринку має бути обґрунтоване і документально підтверджене постачальником;
(4) ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10 %;
(5) загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
Як було встановлено, згідно п. 1.1 договору його предметом визначено постачання товару код ДК 021:2015-44160000-9 – магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби (труби сталеві). 
У специфікації №1 від 08.05.2019 до договору сторонами узгоджено найменування товару, що має бути поставлений відповідачем позивачу, а саме: труби сталеві, їх кількість, вартість за одиницю та загальну вартість.
Пунктом 5.5 договору встановлено, що в деяких випадках за технічною необхідністю (доцільністю) допускається поставка труб з іншими технічними характеристиками (ГОСТ/ДЕСТ та інше) за умови, що якісні характеристики відповідають вимогам покупця. Кожне таке рішення оформлюється заявкою покупця та є невід`ємною частиною договору та ціна договору не повинна збільшуватися.
Внаслідок укладання додаткової угоди №1 від 26.06.2019 до договору №151-19 від 08.05.2019 специфікацію сторонами було змінено. Зокрема, асортимент кожного виду труби залишився тим самим – 22 позиції труб з тими самими характеристиками. По всіх 22 позиціях сторонами було збільшено ціну за одиницю товару та, як наслідок, загальну вартість за кожною позицією товару. Кінцева загальна сума постачання зменшилася на 102,12 грн. При цьому, за висновками суду, за кожною окремою позицією сторонами дотримано ліміт збільшення вартості ціни товару не більше 10%. Проте, по позиціях 1, 8-14, 16-17, 22 кількість одиниць товару була зменшена на 27,76. 
Одночасно, твердження відповідача щодо збільшення кількості окремих позицій специфікації №1 від 08.05.2019 не знайшли свого документального підтвердження.
При цьому, посилання відповідача на заявку позивача від 22.05.2019 №1721/10 є безпідставними, оскільки у вказаній заявці позивачем лише визначено кількість та вид продукції, що має бути поставлена відповідачем. Жодних посилань на збільшення вартості одиниці такої продукції відповідна заявка позивача не містить.
Підвищення ціни на товар відповідач обґрунтовував посиланням на лист Торгово-Промислової палати України (відсутній в матеріалах справи) та Експертний висновок Торгово-промислової палати України №107 від 09.09.2021 (арк. 81, том 1).
Відповідач у апеляційній скарзі стверджує про ненадання судом першої інстанції належної оцінки Експертному висновку ТПП №107 від 09.09.2021, що є порушенням ст. 86 ГПК України. 
Проте, судова колегія не погоджується з такими твердженнями відповідача.
Зокрема, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21).
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).
Законом України “Про публічні закупівлі” не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі №916/747/24).
Судом першої інстанції було обґрунтовано зазначено про те, що у документі, який видає компетентна організація, має бути вказана чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.
Враховуючи наведені вище законодавчі положення та правові позиції сталої судової практики, колегія суддів погоджується з викладеною в оскаржуваному рішенні критичною оцінкою долученого до матеріалів справи Експертного висновку Торгово-промислової палати України №107 від 09.09.2021. 
Так, інформація щодо коливання ціни на товар у висновку ТПП зазначена станом на 08.05.2019 (момент укладання договору) та станом на 29.08.2019, в той час як ціну за одиницю товару було збільшено 26.06.2019 (дата укладання додаткової угоди). Джерелом зазначеної у висновку інформації визначено відповіді та пропозиції постачальників продукції. При цьому, станом на 08.05.2019 вартість за одну одиницю товару зазначена ТПП вже вищою, аніж була узгоджена сторонами у договорі на момент його підписання. Тобто, станом на 08.05.2019 відповідач міг та мав знати інформацію про ціни продукцію, що мала ним постачатися позивачу, однак уклав договір за цінами вказаними в специфікації до договору (можливо, з метою одержати перемогу у торгах шляхом заниження ціни на товар), а після укладення договору збільшити ціну шляхом укладення додаткової угоди, що і було зроблено.
Відповідний висновок як зазначено вище складено 09.09.2021, одночасно, доказів наявності відповідних коливань станом на момент підписання додаткової угоди матеріали справи не містять.
Отже правильним є висновок суду першої інстанції про безпідставність відповідних доводів відповідачів, якими він обґрунтовував необхідність укладення спірної додаткової угоди щодо збільшення ціни та зменшення одиниць товару.
Колегія суддів зазначає, що незгода скаржника із таким висновком суду, не підтверджена відповідними доказами, не є достатньою підставою для визнання його помилковим.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд висновує про те, що додаткова угода №1 від 26.06.2019, якою внесено зміни до Договору №151-18 від 08.05.2019 щодо ціни на товар, була укладена з порушенням вимог законодавства у сфері публічних закупівель, а саме приписів ч. 4 ст. 36 Закону.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Апеляційний господарський суд наголошує, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
Статтею 37 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що у разі укладення договору про закупівлю з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону останній є нікчемним.
Таким чином, оскільки додаткову угоду укладено з порушенням вимог частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про її нікчемність.
Відповідач в апеляційній скарзі стверджує про ті обставини, що ухвалюючи рішення в частині визнання додаткової угоди №1 від 26.06.2019 нікчемної, суд першої інстанції допустив принципову правову суперечність у мотивувальній та резолютивній частинах рішення. Зокрема, з одного боку, суд встановив, що додаткова угода №1 від 26.06.2019 є нікчемною в силу прямої вказівки ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» (редакція до 19.04.2020), а з іншого - відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання угоди недійсною, обґрунтувавши це саме її нікчемністю.
Оцінивши доводи апелянта, суд акцентує увагу останнього на приписах статті 215 Цивільного кодексу України, за змістом яких недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто, відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З`ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов`язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). 
Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За приписами частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однієї із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Тобто у разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинення або була відсутня взагалі.
Вказаний правовий висновок міститься у поставах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 24.09.2014 у справі №6-122цс14 та у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №918/101/18.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що замовником було заявлено вимогу про стягнення з відповідача надміру сплачених бюджетних коштів на суму 677082,41 грн. Саме ця сума становить різницю між вартістю товару, яка вказана у договорі та фактично поставленим обсягом товару за цінами, вказаними в оскаржуваній додатковій угоді.
Відтак, оскільки спірна додаткова угода є нікчемною в силу вимог Закону та не породжує жодних правових наслідків, то підстава для оплати товару за встановленою в ній ціною відсутня, а тому, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що грошові кошти в сумі 677082,41 грн підлягають стягненню на користь позивача.
При цьому, посилання відповідача на ті обставини, що фактично ним було отримано оплату за реально поставлений товар колегія суд не приймає. Зокрема, за умовами укладеного між сторонами договору сторонами було узгоджено вартість за одиницю товару. Внаслідок підписання додаткової угоди, яка за висновками суду є нікчемною, позивачем за кожну одиницю товару сплачено більшу суму, аніж було узгоджено сторонами та фактично отримано меншу кількість товару. Таким чином, судом першої інстанції було правомірно застосовано ст. 1212 ЦК України до правовідносин сторін.
Інші доводи скаржника, зокрема щодо фактичної підміни судом власного рішення висновками органу Держаудитслужби, колегією суддів визнаються неспроможними, необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки складений третьою особою акт ревізії було оцінено господарським судом в сукупності з іншими представленими у справі доказами, що узгоджується з вимогами ст. 86 ГПК України.
Узагальнюючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою доказів та висновками суду першої інстанції, однак не спростовують встановлених обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права.
На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені безпомилково.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Центральний апеляційний господарський суд зазначає, що аргументи були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому судом встановлено, що оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі “Хаджинастасиу проти Греції”).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справі, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження. 
За змістом ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у справі №904/168/26 слід залишити без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства “Науково-виробнича фірма “Кароліна” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у справі №904/168/26 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у справі №904/168/26 залишити без змін.

Справу №904/168/26 повернути до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 17.06.2026.

Головуючий суддя Г.В. Левшина 

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков