Справа № 626/1089/26
Провадження № 3/626/336/2026

ПОСТАНОВА
Іменем України

06.05.2026 року м. Берестин

Суддя Берестинського районного суду Харківської області Дудченко В.О., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Управління патрульної поліції в Харківській області у відношенні: 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 тимчасово не працює, щодо вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.130 КУпАП, -
В С Т А Н О В И В :
Згідно протоколу серії ЕПР 1 №615229 від 15.03.2026 року, ОСОБА_1 14.03.2026 року о 23.20год. по вул.Івана Сенченка, 98, с.Наталине Берестинського району Харківської області, будучи власником транспортного засобу БМВ 530 д.н. НОМЕР_1 , передав право керування вказаним транспортним засобом гр. ОСОБА_2 , котрий керував вказаним автомобілем, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується відповідним висновком Газоаналізатора Драгер 6820 – 1,01 проміле. 
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9г ПДР України, а саме передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.
Адвокат ОСОБА_1 – Козловська Т.В. в судовому засідання надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що адміністративна справа стосовно останнього підлягає закриттю у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні даного адміністративного правопорушення поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, відсутність доказів про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про стан водія ОСОБА_2 , а саме перебування його в стані алкогольного сп`яніння.
За таких обставин, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
В зв`язку з чим просила закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.
В судовому засіданні захисник в своїх усних висловлюваннях послався та зачитав дані пояснення та просив прийняти їх до уваги.
Особа, стосовно якої склали даний протокол ОСОБА_1 до суду не з`явився, однак надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності за участю його свого захисника.
Заслухавши пояснення та дослідивши надані суду матеріали справи у їх сукупності, приходжу до висновку, що провадження у справі слід закрити за відсутністю в діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності складу правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з наступних підстав.
Відповідно до положення ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
При цьому, на підставі задекларованого принципу, що міститься в ст.7 КУпАП, кожній особі щодо якої вирішується питання про притягнення до адміністративної відповідальності гарантовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справі про адміністративне правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що необхідною умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення на підставі належних та допустимих доказів факту вчинення певного діяння такою особою та наявність в діянні цієї особи, що є суб`єктом правопорушення, всіх обов`язкових ознак складу певного адміністративного правопорушення.

Не доведено обов`язковий елемент складу правопорушення — усвідомлену передачу керування саме особі, яка перебувала у стані сп`яніння
Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у формі передачі керування транспортним засобом недостатньо самого лише формального посилання працівника поліції на те, що власник автомобіля передав керування іншій особі. У такій категорії справ орган, який склав протокол, зобов`язаний довести в сукупності декілька обов`язкових обставин, а саме: факт передачі керування, перебування особи, якій передано керування, саме у стані сп`яніння, а також обізнаність особи, яка передала керування, про такий стан. Саме остання обставина має принципове значення, оскільки без доведення усвідомленого характеру такої передачі склад інкримінованого правопорушення відсутній.
Разом з тим, у матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували саме усвідомлену передачу керування особі, яка перебувала у стані сп`яніння. Сам по собі факт того, що вже після дорожньо- транспортної пригоди водію ОСОБА_2 було проведено огляд на стан сп`яніння та зафіксовано певний результат, не означає, що такий стан існував саме на момент передачі керування, був очевидним для ОСОБА_1 або що ОСОБА_1 усвідомлював чи об`єктивно міг усвідомлювати, що передає транспортний засіб особі у стані сп`яніння.
У протоколі та інших матеріалах справи відсутній опис будь-яких конкретних обставин, які б свідчили про наявність у ОСОБА_2 до початку руху або до моменту нібито передачі керування очевидних зовнішніх ознак алкогольного сп`яніння, які могли бути сприйняті ОСОБА_1 та дали б підстави стверджувати, що він усвідомлено передав керування особі у відповідному стані. Не наведено жодних даних про порушення координації рухів, порушення мовлення, неадекватну поведінку, різкий запах алкоголю, нестійкий стан чи інші ознаки, які б дозволили зробити висновок про очевидність такого стану саме для ОСОБА_1 .
З переглянутих відеозаписів, які маються в матеріалах справи, зроблених з боді-камер працівників поліції, вбачається, що на неодноразові запитання ОСОБА_3 працівників поліції, щодо його обізнаності з приводу алкогольного стану ОСОБА_2 , останній відповідав, що коли він запитав останнього чи може він перегнати його автомобіль БМВ та чи не вживав він алкоголю, останній, тобто ОСОБА_2 повідомив, що він тверезий і меже перегнати його авто.
На аналогічні питання працівників поліції ОСОБА_2 , з приводу того, чи був ОСОБА_4 обізнаний з приводу того, що він вживав алкоголь, ОСОБА_2 пояснював, що ОСОБА_3 він цього не казав і він не знав цього.
При цьому з наданих відеозаписів вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надавали пояснення в різний час та окремо один від одного і при цьому надали аналогічні пояснення, а саме про необізнаність ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_5 перебував в стані алкогольного сп`яніння. 
Таким чином, не доведено один із ключових елементів складу адміністративного правопорушення — суб`єктивну сторону, а саме усвідомлення ОСОБА_1 того, що він передає керування транспортним засобом саме особі, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння. За відсутності такого доведення притягнення особи до адміністративної відповідальності є неможливим, оскільки обвинувачення в цій частині ґрунтується не на доказах, а на припущеннях.
Стан водія, якому нібито було передано керування, встановлено після дорожньо-транспортної пригоди, а не на момент передачі.
 
З матеріалів справи вбачається, що подія спочатку розвивалася як звичайна дорожньо-транспортна пригода та саме в такому контексті оформлювалася працівниками поліції. Лише після цього, вже після прибуття іншого екіпажу поліції, було ініційовано проведення огляду водія на стан алкогольного сп`яніння. Ця обставина має принципове значення для правильного вирішення справи, оскільки для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у формі передачі керування недостатньо встановити стан іншого водія “взагалі” або постфактум. У такій категорії справ необхідно довести, що стан сп`яніння існував саме на момент передачі керування транспортним засобом, а не був зафіксований пізніше, вже після настання інших подій.
Разом з тим, зібрані у справі матеріали свідчать лише про те, що огляд водія ОСОБА_2 був проведений після настання дорожньо-транспортної пригоди, тобто вже постфактум. За таких обставин немає належних правових підстав стверджувати, що стан сп`яніння, встановлений у результаті огляду, існував саме у той момент, коли ОСОБА_1 нібито передав йому керування транспортним засобом. Так само відсутні будь-які об`єктивні дані, які б підтверджували, що цей стан був настільки очевидним, що ОСОБА_1 міг або повинен був його усвідомлювати до моменту передачі автомобіля.
Інакше кажучи, органом поліції не доведено часовий зв`язок між трьома ключовими обставинами: моментом передачі керування, моментом фактичного перебування іншої особи у стані сп`яніння та моментом, коли цей стан міг бути відомий або очевидний ОСОБА_1 . Сам по собі факт того, що після ДТП у ОСОБА_2 був зафіксований певний результат огляду, ще не дає підстав автоматично переносити цей стан назад у часі та стверджувати, що він існував раніше — саме в момент передачі транспортного засобу. Такий висновок є не доказом, а припущенням.
Таким чином, стан водія, якому нібито було передано керування, встановлено після дорожньо-транспортної пригоди, а не на момент передачі, а відтак один із ключових елементів складу інкримінованого правопорушення належними та допустимими доказами не підтверджений. Усі сумніви щодо цього повинні тлумачитися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Огляд ОСОБА_1 взагалі не стосується предмета доказування у справі про передачу керування
Однією з найбільш показових та процесуально значущих обставин у даній справі є те, що після дорожньо-транспортної пригоди працівники поліції проводили огляд на стан сп`яніння не лише водію ОСОБА_2 , який фактично керував транспортним засобом, а й ОСОБА_1 , якому у межах цієї справи не інкримінується керування транспортним засобом, а лише нібито передача керування іншій особі. Саме ця обставина свідчить про істотну невідповідність між фактичними діями працівників поліції та предметом доказування у справі.
У справах за ч. 1 ст. 130 КУпАП у формі передачі керування предмет доказування є чітким і не допускає довільного розширення. Орган, який склав протокол, повинен довести: чи мав місце сам факт передачі керування, чи перебувала у стані сп`яніння саме та особа, якій нібито передано транспортний засіб, а також чи знав або міг знати про це ОСОБА_1 . Саме ці обставини мають правове значення для встановлення наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення.
Натомість стан самого ОСОБА_1 у цій справі не є юридично визначальним і не доводить жодного з обов`язкових елементів складу інкримінованого йому правопорушення. Навіть у випадку, якщо припустити, що ОСОБА_1 також перебував у стані сп`яніння, це саме по собі жодним чином не підтверджує ні факту передачі керування, ні обізнаності про стан іншого водія, ні того, що особа, якій було передано транспортний засіб, перебувала у стані сп`яніння саме на момент такої передачі. Отже, проведення огляду ОСОБА_1 не має прямого доказового значення для цієї справи.
За таких обставин включення до матеріалів справи відомостей про огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння свідчить про підміну предмета доказування та фактичне змішування різних процесуальних фабул. Замість доведення саме тих обставин, які входять до складу адміністративного правопорушення у формі передачі керування, працівники поліції фактично сформували додатковий, але юридично нерелевантний доказовий масив, який не стосується суті пред`явленого обвинувачення.
Більше того, така поведінка створює обґрунтоване враження штучного розширення доказової бази з метою посилення загального негативного враження про особу, а не доведення конкретного складу правопорушення, який є предметом судового розгляду. Суд, вирішуючи справу, повинен оцінювати лише ті обставини, які мають пряме значення для інкримінованого складу. Відомості, що не стосуються предмета доказування, не можуть використовуватись для підміни відсутніх доказів у справі.
Таким чином, огляд ОСОБА_1 взагалі не стосується предмета доказування у справі про передачу керування, а долучення таких матеріалів не усуває прогалин обвинувачення, не доводить складу правопорушення і не може бути покладене в основу висновку про вину особи.
Матеріали справи не містять належних і достатніх доказів самого факту передачі керування
 
У протоколі про адміністративне правопорушення міститься формулювання про те, що ОСОБА_1 нібито передав керування транспортним засобом ОСОБА_2 . Однак саме по собі таке твердження, внесене працівником поліції до тексту протоколу, не є самостійним, достатнім і беззаперечним доказом факту передачі керування. Протокол лише відображає позицію особи, яка його склала, і не звільняє орган обвинувачення від обов`язку довести відповідні обставини належними та допустимими доказами.
У даній справі матеріали не містять належної, безперервної та об`єктивної фіксації саме моменту передачі керування транспортним засобом. Відсутній будь- який відеозапис, на якому було б зафіксовано, як саме ОСОБА_1 передає транспортний засіб ОСОБА_2 , передає ключі, погоджується на керування з боку іншої особи або вчиняє будь-які інші дії, які б прямо свідчили про усвідомлене надання права керування. Так само у справі немає належних письмових чи інших доказів, які б достовірно і безсумнівно підтверджували сам факт такої передачі.
З матеріалів справи не вбачається, за яких саме обставин нібито відбулася передача керування, хто саме був присутній при цьому, чи бачили це працівники поліції особисто, чи встановлено цей факт зі слів інших осіб, чи передавав ОСОБА_1 ключі, чи надавав дозвіл на користування транспортним засобом, чи вчиняв будь-які дії, які могли б об`єктивно свідчити про його волевиявлення. Так само не встановлено, чи є висновок про передачу керування результатом безпосереднього сприйняття обставин працівниками поліції, чи лише їх припущенням, сформованим уже після ДТП.
Фактично обвинувачення у цій частині побудоване виключно на формальному викладенні фабули у протоколі, без її належного доказового підтвердження. Однак за змістом ст. 251 КУпАП, доказами є не припущення та не формальні формулювання посадової особи, а конкретні фактичні дані, отримані у встановленому законом порядку. Якщо ж такі дані відсутні, відповідна обставина не може вважатися доведеною.
Таким чином, матеріали справи не містять належних і достатніх доказів самого факту передачі керування транспортним засобом від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . За відсутності належного підтвердження цієї ключової обставини обвинувачення не може вважатися доведеним, оскільки один із базових елементів інкримінованого складу правопорушення фактично не встановлений.
Наявні у справі пояснення не усувають сумнівів щодо всіх істотних обставин.
Більше того, з урахуванням загальної фабули справи та процесуальної поведінки працівників поліції, сторона захисту звертає увагу на ризик формального отримання пояснень без належного забезпечення процесуальних гарантій, зокрема права не свідчити проти себе та права на захист.
Окремо заслуговує на увагу й те, що ОСОБА_1 в межах пов`язаних матеріалів одночасно фігурує у різних процесуальних ролях, що ставить під сумнів належність отримання та використання його пояснень проти нього самого.
Якщо особа фактично опиняється в ситуації, коли її спочатку сприймають як свідка обставин, а потім використовують її ж участь та пояснення проти неї як проти правопорушника, це суперечить гарантіям, передбаченим ст. 63 Конституції України та принципу справедливого процесу.
Сам по собі протокол не доводить вину особи
Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не є безумовним підтвердженням вини особи. Він лише відображає позицію посадової особи, яка його склала, і підлягає перевірці на предмет достовірності, законності та підтвердження іншими належними доказами.
У даній справі саме цього підтвердження немає.
Отже, за відсутності належного доказового підтвердження викладених у протоколі обставин, покладати його в основу висновку про вину ОСОБА_1 є недопустимим.
Закон встановлює чітку послідовність обставин, які підлягають встановленню в ході проведення огляду особи на стан сп`яніння, які знаходяться у причинному зв`язку між собою та є взаємозалежними.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Тобто усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься і в ст. 62 Конституції України. Виходячи з вищезазначених положень, висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях.
У п. 4.1 рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23- рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
В розумінні ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу.
А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.
Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення. Обов`язок щодо належного складання протоколу про адміністративне правопорушення, який в порядку ст. 251 КУпАП є одним з доказів в справі про адміністративне правопорушення, та надання доказів на підтвердження викладених в протоколі відомостей, покладається на особу, яка має право складати Європейського суду з прав людини у справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом). Недоведеність вини особи, відповідно до ст. 9 КУпАП, свідчить про відсутність складу правопорушення.
Враховуючи, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість (тяготіє до кримінального), тому з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.
В силу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведення невинуватості.
Згідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23 рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпція, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Таким чином, у суду відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, зважаючи на те, що достатніх доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, визначеного ч.1 ст.130 КУпАП під час розгляду адміністративних матеріалів в суді - не здобуто, а ті, що надані в якості підтвердження вчинення правопорушення - суд оцінює критично з наведених вище обставин.
В зв`язку з викладеним, слід закрити на підставі ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. 
На підставі наведеного, керуючись ст. 7, ст. 10, ч. 1 ст. 130, ст. 247, ст. 266, ст. 278, ст. 280, ст. 283-285 КпАП України, -
П О С Т А Н О В И В:
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1 , (протокол про адміністративне правопорушення ЕПР1 №615229 від 15.03.2026 року) - закрити, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. 
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Харківського апеляційного суду через Берестинський районний суд.

Суддя Дудченко В.О.