ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 

м. Київ

cправа № 904/3913/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мамалуй О.О. - головуючий, Баранець О.М., Студенець В.І.
за участю секретаря судового засідання - Федорової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки"
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2025
у складі колегії суддів: Дармін М.О.- головуючий, Чус О.В., Кощеєва І.М.
та на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025
суддя: Юзіков С.Г.
у справі № 904/3913/24
за позовом акціонерного товариства "Аграрний фонд" 
до товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" 
про стягнення боргу,

за участю представників: 
від позивача: Пронін О.А.
від відповідача: Задніпряний А.О., Новицький Д.О.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Аграрний фонд" звернулося до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" про стягнення 15 146 623,09 грн. - боргу, в тому числі 10 003 329,00 грн - попередньої оплати та 5 143 294,09 грн. - відсотків за користування грошовими коштами, мотивуючи неналежним виконанням Договору поставки зерна врожаю 2022 року від 01.02.2022 №10-2022-Ф.

Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх ухвалення

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 року у справі № 904/3913/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" на користь Акціонерного товариства "Аграрний Фонд" 10 003 329,00 грн. - попередньої оплати, 771 491,87 грн. - відсотків за користування грошовими коштами, 181 759,47 грн. - судового збору. У решті позову відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив з того, що 01.02.2022 між АТ «Аграрний фонд» та ТОВ «Агропромислова фірма «Ставки» укладено договір поставки зерна врожаю 2022 року, відповідно до якого Позивач виконав свій обов`язок щодо внесення передоплати у сумі 10 003 329,00 грн. Відповідач у встановлений договором строк - до 01.09.2022 включно - товар не поставив та протягом 10 календарних днів після настання строку поставки передоплату не повернув, що свідчить про прострочення виконання зобов`язання.

Відповідач повідомляв Позивача про наявність форс-мажорних обставин, пов`язаних із веденням бойових дій, та надав сертифікат Торгово-промислової палати України. Проте умовами договору передбачено укладення додаткової угоди щодо перенесення строків виконання зобов`язань у разі дії обставин непереборної сили. Доказів укладення такої угоди матеріали справи не містять, у зв`язку з чим наявність форс-мажору не звільняє Відповідача від обов`язку повернути суму передоплати.

Судом встановлено, що доказів поставки товару або повернення отриманих коштів Відповідач не надав, тому вимога Позивача про стягнення 10 003 329,00 грн основного боргу є обґрунтованою та підтвердженою наявними доказами.

Щодо нарахованих Позивачем 20 % річних, суд вказав, що визначені п. 7.6 договору проценти за користування сумою попередньої оплати за своєю правовою природою є відсотками, нарахованими відповідно до ч. 3 ст. 692 та ст. 625 ЦК України. 

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, суд має повноваження зменшувати їх розмір у разі договірного збільшення ставки. Перевіривши поданий Позивачем розрахунок 20 % річних у сумі 5 143 294,09 грн за період з 02.02.2022 по 29.08.2024, суд визнав його арифметично правильним.

Оцінюючи обставини справи в їх сукупності, зокрема неможливість сторін передбачити запровадження воєнного стану та його наслідків, добросовісну поведінку Відповідача, підтверджену сертифікатом ТПП, а також відсутність доказів завдання Позивачу збитків, суд, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку про необхідність зменшення 20 % річних до 3 %, що становить 771 491,87 грн.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2025 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24 в частині відмови в задоволенні процентів у розмірі 4 371 802,22 грн, змінено, виклавши резолютивну частину в наступній редакції: «Позовну заяву АТ «Аграрний фонд» задовольнити повністю. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова фірма «Ставки» на користь акціонерного товариства «Аграрний фонд» заборгованість у розмірі 15 146 623,09 грн, в тому числі 10 003 329,00 грн попередньої оплати та 5 143294,09 грн відсотків за користування грошовими коштами, 181 759,47 гривень - судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" на користь Акціонерного товариства "Аграрний фонд" судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 272639,22 грн.

Постанова мотивована тим, що 20% річних, встановлені у Договорі, є законно погодженим сторонами спеціальним розміром процентів, що підлягають стягненню як відповідальність за прострочення грошового зобов`язання на підставі частини 2 статті 625 ЦК України. Апеляційний господарськи суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявності підстав для зменшення погодженого сторонами у п. 7.6 Договору розміру процентів річних (20% річних).

Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на вказані судові рішення, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2025 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Зокрема скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові не застосував висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права, які закріпленні у частині 1 статті 617 Цивільного кодексу України та частинні 2 статті 218 Господарського кодексу України щодо звільнення від відповідальності через обставини непереборної сили (постанова Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №922/2394/21). 

Також стверджує, що не були належним чином застосовані висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права, які закріпленні в статті 233 ГК України, 551 ЦК України у частині відсутності необхідності подання клопотання про зменшення штрафних санкцій, а також щодо необхідності належної оцінки справедливості застосованих санкцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18). 

Зазначає, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права, які закріпленні в статті 213 ЦК України в частинні тлумачення змісту правочину (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц, постанова Верховного Суду від 09 липня 2020 року по справі № 922/404/19). 

Крім того, на думку скаржника, апеляційний суд не застосував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, в частині відсутності порушення строків поставки, якщо договір передбачає продовження строку виконання зобов`язань на період дії форс мажорних обставин , які закріплені в статтях 612, 693 ЦК України (постанова Верховного Суду від 24 червня 2021 року по справі № 912/1792/20). 

Ну думку скаржника наведені ним висновки підлягають застосування у даній справі, оскільки вони за своєю природою є універсальними та мають застосовуватися судами під час розгляду справ однаково, незалежно від предмета спору, складу учасників та об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини (пункти 38-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19).

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

АТ "Аграрний фонд" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову та рішення у даній справі - без змін. Позивач зазначає, що правовідносини у справі №904/3913/24 та у справах, на які посилаєся скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, не є подібними та не містять норми, які суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні. Також звертає увагу, що станом на момент перегляду справи касаційним судом ТОВ «Агропромислова фірма «Ставки» договір не виконало, поставку товару у встановлені строки не здійснило, попередню оплату так і не повернуто у сумі 10 003 329,00 грн, яку відповідач отримав ще 01.02.2022, тобто більше 4 років тому.

Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

01.02.2022 АТ "Аграрний фонд" (Позивач, Покупець) та ТОВ "Агропромислова фірма "Ставки" (Відповідач, Постачальник) уклали Договір поставки зерна врожаю 2022 № 10-2022-Ф, за п.1.1 якого у порядку та на умовах цього Договору Постачальник у визначений Сторонами строк передає Покупцеві у власність зерно пшениці м`якої 3 класу (далі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити його.

Відповідно до п. 2.1.1, 2.1.2 Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві зерно пшениці м`якої 3 класу в кількості 2 055,000 тон, яке буде вирощене та зібране в 2022 році на земельних ділянках сільськогосподарського призначення Постачальника загальною посівною площею 633,8153 га. Постачальник зобов`язаний поставити Товар для зберігання на зерновий склад, вказаний в п. 2.2 Договору, в кількості 2 055,000 тон, в строк до "01" вересня 2022 року включно.

Ціна на момент укладення цього Договору для здійснення попередньої оплати за одиницю Товару (тонну) - 6 100,00 гривень без ПДВ, крім того ПДВ (14 % ) - 854,00 гривень, всього з ПДВ - 6 954,00 гривень є базовою (п. 5.1 Договору).

Пунктом 5.3. Договору встановлено, що Покупець зобов`язується протягом 10 банківських днів з моменту набрання чинності договором застави, передбаченим п. 2.5. Договору, але в будь-якому разі після набрання чинності договором страхування та надання покупцю акту огляду сільськогосподарських культур до договору страхування, яким підтверджено належний стан посівів сільськогосподарських культур, перерахувати кошти (попередню оплату) на поточний рахунок постачальника в розмірі 10 003 329,00 грн, в тому числі ПДВ, за вирахуванням суми, передбаченої п. 5.3.1 цього договору.

Згідно з п. 5.3.1 Договору Покупець із суми попередньої оплати, передбаченої п. 5.3 цього договору, утримує 847 897,40 грн без ПДВ, для сплати страхового платежу, який сплачується протягом 10 банківських днів після отримання від страхової компанії акту огляду сільськогосподарських культур до договору страхування, яким підтверджено належний стан посівів сільськогосподарських культур.

Відповідно до п. 7.6 Договору у разі якщо Постачальник, який одержав суму попередньої оплати Товару, не передав Товар у встановлений строк, він зобов`язаний протягом 10 календарних днів після настання строку, встановленого п. 2.1.2 Договору, повернути на поточний рахунок Покупця попередню оплату з врахуванням страхового платежу у сумі, визначеній п. 5.3 цього Договору, та додатково сплатити на користь Покупця: проценти у розмірі 20 відсотків річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, обраховуючи від дня одержання цих коштів від Покупця.

Відповідно до п. 8.1 Договору сторони звільняються від відповідальності (повністю або частково) за неналежне виконання зобов`язань унаслідок обставин непереборної сили або стихійного лиха (форс-мажор). У цьому разі термін виконання зобов`язань переноситься відповідно до терміну дії зазначених обставин, про що укладається додаткова угода до цього Договору.

Сторона, для якої склалися умови, вказані у п. 8.1, повинна не пізніше 5 календарних днів з моменту настання обставин непереборної сили (форс-мажору) письмово повідомити іншу Сторону про настання обставин, які перешкоджають виконанню договірних зобов`язань, та не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з моменту припинення обставин непереборної сили (форс-мажору) письмово повідомити іншу Сторону про припинення обставин, які перешкоджали виконанню договірних зобов`язань (п. 8.2 Договору).

Згідно з п. 8.3 Договору обставини непереборної сили або стихійного лиха (форс-мажор) підтверджуються сертифікатом, виданим Торгово-промисловою палатою України.

На виконання умов Договору Позивач перерахував Відповідачеві передплату в розмірі 10 003 329 грн., що підтверджується: платіжними дорученнями № 315 від 01.02.2022 на суму 607 481,75 грн., № 316 від 01.02.2022 на суму 240 415,65 грн., № 326 від 01.02.2022 на суму 9 155 431,60 грн.

За твердженням Позивача, останній неодноразово направляв на адресу Відповідача листи стосовно надання інформації щодо виконання укладеного Договору від 01.02.2022 № 10-2022/Ф.

Відповідач направив Позивачеві листа від 17.05.2022, в якому повідомив, про початок дії форс-мажорних обставин, які зумовили неможливість виконання Відповідачем прийнятих на себе зобов`язань у встановлений строк.

На підтвердження дії форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання умов Договору Відповідач надав сертифікат № 1759 Дніпропетровської ТПП від 23 вересня 2024, в якому засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, які спричинили розташування ТОВ "АФ "Ставки" на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, військові дії: обстріли. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили):
- дата настання: 16 квітня 2022 року;
- дата закінчення: тривають на 23 вересня 2024 року.

За даними Позивача, Відповідач не поставив оплачений товар на загальну суму 10 003 329 грн. Відповідач не заперечує факту не поставки Позивачеві товару за Договором.

На прострочений борг Відповідача Позивач, з посиланням на п. 7.6 Договору, нарахував 5 143 294,09 грн. - 20 % річних за користування коштами. 

Позиція Верховного Суду

Предметом даного спору є вимоги позивача про повернення попередньої оплати та стягнення відсотків за користування грошовими коштами у зв?язку з неналежним виконанням укладеного між сторонами Договору поставки зерна.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення попередньої оплати господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до умов Договору, офіційне перенесення строків виконання зобов`язань (поставки) можливе лише шляхом укладення додаткової угоди. Оскільки Відповідач, посилаючись на форс-мажор, не надав доказів вжиття заходів для укладання такої угоди, строк поставки (до 01.09.2022) вважається простроченим. Як наслідок, непоставка товару у встановлений строк зобов`язала Відповідача, згідно з п. 7.6 Договору, повернути попередню оплату протягом 10 днів. З урахуванням викладеного суди дійшли висновку про обґрунтованість вимоги щодо стягнення основного боргу у розмірі 10 003 329,00 грн.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про стягнення 20% річних, дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявності підстав для зменшення погодженого сторонами у п. 7.6 Договору розміру процентів річних (20% річних).

Відповідно до ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд звертає увагу, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції статті 617 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 218 Господарського кодексу України щодо звільнення від відповідальності через обставини непереборної сили, скаржник зазначає про неврахування судом висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм, викладених у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №922/2394/21, а саме: «статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.»

Щодо наведених доводів касаційної скарги Верховний Суд зазначає таке.

За змістом частини 2 статті 218 ГК України (чинної станом на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, норма частини другої статті 218 ГК України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. 

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Слід зазначити, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в інший спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Як вбачається з постанови, на яку посилається скаржник, Верховний Суд визнав обґрунтованими доводи скаржника щодо відсутності обставин форс-мажору у спірних правовідносинах, проте погодився з наведеними апеляційним судом підставами для відмови в задоволенні позову про стягнення збитків з огляду на недоведення позивачем наявності елементів складу господарського правопорушення. Судові рішення у вказаній справі оскаржувались в частині відмови в позові про стягнення збитків.

Наведена скаржником в обґрунтування доводів касаційної скарги витримка з постанови від 14 червня 2022 року в справі № 922/2394/21 не є висновком Верховного Суду щодо застосування норми статті 617 ЦК України у подібних для справи № 904/3913/24 правовідносинах, оскільки правовідносини у цих справах є різними за змістовим критерієм, фактичні обставини та надані на їх підтвердження докази є різними.

У справі №904/3913/24, яка переглядається, суд апеляційної інстанції взяв до уваги положення ст. 617 ЦК України, а також те, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

При цьому суд апеляційної інстанції, встановивши що відповідно до умов Договору, офіційне перенесення строків виконання зобов`язань (поставки) можливе лише шляхом укладення додаткової угоди, та враховуючи, що відповідач не надав доказів вжиття заходів для укладання такої угоди, строк поставки (до 01.09.2022) вважається простроченим. Як наслідок, непоставка товару у встановлений строк зобов`язала відповідача, згідно з п. 7.6 Договору, повернути попередню оплату протягом 10 днів.

Тобто рішення у даній справі ухвалене за інших обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) і прийнято судове рішення, яке не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у справі №922/2394/21.

Враховуючи вищевикладене, а також зміст спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, колегія суддів також відхиляє посилання скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм права, які закріпленні в статті 213 ЦК України в частинні тлумачення змісту правочину (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц, постанова Верховного Суду від 09 липня 2020 року по справі № 922/404/19), адже останні ухваленні за неподібних правовідносин зі справою, що переглядається, оскільки суттєво відрізняються за предметами і підставами позову, способом захисту, а також фактично-доказовою базою (встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами), і тому застосування норм права наведених скаржником за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення релевантними до обставин цієї справи.

Скаржник наполягає, що суд помилково визнав строк виконання зобов`язання з повернення передоплати таким, що настав, оскільки умови договору передбачають продовження строку виконання зобов?язань на період дії форс-мажорних обставин. За твердженням скаржника, апеляційний суд не застосував висновки Верховного Суду від 24 червня 2021 року по справі № 912/1792/20 щодо ст. ст. 612, 693 ЦК України. 

Суд звертає увагу, що у постанові від 24 червня 2021 року у справі №912/1792/20 зазначено, що у пункті 24 укладеного договору сторонами визначено, що якщо будь-які форс-мажорні обставини безпосередньо мали вплив на термін виконання сторонами прийнятих на себе за цим договором обов`язків, то той термін виконання, відповідно, продовжується на час дії цих обставин, якщо сторони не приймуть з цього питання іншого рішення. Апеляційний господарський суд, врахувавши зазначений пункт договору, а також встановивши, що невиконання відповідачем зобов`язань за договором поставки виникло у зв`язку із форс-мажорними обставинами, дійшов заснованого на законі висновку, що прострочення боржника згідно зі статтею 612 ЦК України не відбулося, тому застосування приписів статті 693 ЦК України, в даному випадку, є недоречним.

Натомість у справі, що переглядається, відповідно до п. 8.1 Договору сторони звільняються від відповідальності (повністю або частково) за неналежне виконання зобов`язань унаслідок обставин непереборної сили або стихійного лиха (форс-мажор). У цьому разі термін виконання зобов`язань переноситься відповідно до терміну дії зазначених обставин, про що укладається додаткова угода до цього Договору.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628, 629 ЦК України).

Суд бере до уваги, що сторони погодили умову договору, викладену в п. 8.1 договору. Доказів укладення Сторонами додаткової угоди про перенесення терміну виконання зобов`язань, як погоджено у п. 8.1 Договору, суду першої інстанції надано не було. 

Таким чином підстав вважати, що прострочення боржника згідно зі статтею 612 ЦК України не відбулося, немає. 

Суд апеляційної інстанції при ухваленні оскарженої постанови виходив з оцінки наданих сторонами доказів та встановлених у справі фактичних обставин, у той час як доводи скаржника зводяться до необхідності їх переоцінки, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, встановлених статтею 300 ГПК України.

Також у касаційній скарзі відповідач вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, та що висновки суду апеляційної інстанції суперечать висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.

Зокрема скаржник посилається на п. 8.38 постанови Верховного Суду: «З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.»

Верховний Суд враховує також актуальну позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, згідно з якою законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних. Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

До того ж у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

Апеляційний господарський суд у справі, що переглядається, пославшись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на які і посилається скаржник, та врахувавши наведені вище висновки у справах №903/602/24 та №910/14524/22 дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявності підстав для зменшення погодженого сторонами у п. 7.6 Договору розміру процентів річних (20% річних).

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваної постанови не врахував правові висновки викладені у наведених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.

За таких обставин, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення і постанова - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" залишити без задоволення.

Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2025 у справі №904/3913/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

В. І. Студенець