ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/7320/25 Головуючий суддя І інстанції Кузьменко С. Л.
Провадження № 22-ц/818/2982/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року       м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2026 року, у цивільній справі № 629/7320/25, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,
в с т а н о в и в:
16 жовтня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що 22.04.2022 між нею та ОСОБА_1 , був укладений шлюб, про що в книзі реєстрації про шлюб було зроблено відповідний актовий запис №84. Місце реєстрації – Первомайський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Від шлюбу з відповідачем мають малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження від 31.05.2022 серії НОМЕР_1 ).
Вказала, що спочатку сімейне життя склалось добре, проте далі шлюбні відносини між подружжям суттєво погіршились і в лютому 2024 року позивачка вимушена була поїхати з дитиною проживати до батьків. Тепер у їх стосунках взагалі відсутнє порозуміння та повага. Протягом спільного проживання її чоловік постійно влаштовував скандали, що негативно впливало на психологічний стан їхньої дитини. Відповідач постійно пред`являв позивачці необґрунтовані претензії, що робило спільне життя нестерпним, він постійно ганьбив, ображав її, принижував її честь та гідність. Крім того, відповідач застосовував до позивачки фізичне насильство, піднімав руку, завдав ударів, що спричиняло їй фізичний біль та моральні страждання. ОСОБА_1 зачиняв позивачку в будинку, забирав мобільний телефон, чим позбавляв її можливості спілкуватися з рідними та близькими.
Зазначила, що від постійних суперечок і скандалів погіршилось самопочуття позивачки, вона перебувала в стані постійного стресу. Таким способом свого життя відповідач залишив позивачку взагалі без належної батьківської уваги їхньої дитини та унеможливив нормальне спілкування з нею. Така його поведінка стала нестерпна для неї, приносила їй та дитині лише негативні емоції, душевні страждання.
Зауважила, що наразі кожен з подружжя живе окремо самостійним життям. Позивачка вважає, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки з лютого 2024 року вона з дитиною проживає окремо від чоловіка. Відносини між ними вже тривалий час мають негативний характер, у них відсутнє нормальне спілкування. Сторони мають протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач не вважає за потрібне змінювати свою поведінку, а продовжувати такі шлюбні відносини позивачка не бажає.
Зважаючи на те, що добровільність шлюбу – одна з основних його засад. Шлюб – це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу можу бути пред`явлений одним з подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв з подружжя власної гідності, поваги до себе.
На даний момент ведення між позивачкою та відповідачем спільного господарства та сумісне проживання припинено. Позивачка з дитиною не проживають з дитиною разом з чоловіком, фактично мешкають за іншою адресою. Позивачка вважає, що і подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини не має.
Майнових спорів на даний час між позивачкою та відповідачем не має. Шлюб вони розривають вперше. Позивачка вважає, що сторони не потребують часу для примирення та налагодження стосунків, адже це не виправить стан їхніх шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів. Позивачка вважає, що це лише погіршить стан її відносин з відповідачем та продовжить їх перебіг в часі.
Вважає, що причини, які спонукали її наполягти на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя та спроба збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам.

Зазначає, що відповідач наразі проживає окремо, жодної матеріальної допомоги на утримання сина взагалі не надає, дитина повністю знаходиться на її утриманні. Про сплату аліментів домовитися з відповідачем не вдається.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб з ОСОБА_1 та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задоволено.
Розірвано шлюб, укладений 22.04.2022 між ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований Первомайським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №84, оригінал свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 22.04.2022.
Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку та будь-якого іншого доходу кожного місяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16 жовтня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.
Рішення у частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 витрати судового збору у сумі 1 211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за вимогу про розірвання шлюбу.
Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у сумі 1 211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) на користь держави за вимогу про стягнення аліментів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 21 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення у частині задоволених позовних вимогах про розірвання шлюбу скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_2 у позовних вимогах про розірвання шлюбу.
Вказав, що у даній справі відповідач прямо заперечував проти розірвання шлюбу, заявляв клопотання про надання строку для примирення, у сторін є малолітня дитина, відсутні встановлені судом обставини, які б свідчили про неможливість примирення або про наявність обставин, що суперечать моральним засадам суспільства. Проте суд першої інстанції без належної мотивованої оцінки цих обставин відмовив у наданні строку для примирення та продовжив розгляд справи по суті, чим фактично позбавив відповідача передбаченого законом механізму збереження сім`ї.
Такий підхід свідчить про формальний розгляд справи та неправильне застосування норм статей 111 СК України, 240, 251-253 ЦПК України, а також про неврахування роз`яснень Пленуму Верховного Суду України.
Вказані порушення є істотними, оскільки безпосередньо вплинули на результат розгляду справи та призвели до ухвалення рішення про розірвання шлюбу без належної перевірки можливості його збереження.
У письмовому відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Погорєлова Ю.О просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.
Вказала, що пояснення апелянта щодо можливості збереження сім`ї не було обґрунтовано, наведені ним доводи мають виключно декларативний характер, не підтверджені належними та допустимими доказами, та не свідчать про наявність реальних передумов для відновлення сімейних відносин.
Посилання апелянта на нібито порушення інтересів малолітньої дитини є безпідставними та носять маніпулятивний та спекулятивний характер. Факт наявності у подружжя дитини сам по собі не є підставою для примусового збереження шлюбу, особливо у випадку тривалого фактичного припинення сімейних відносин та відсутності бажання позивачки.
Зауважила, що як встановлено судом першої інстанції, відповідач належним чином не виконує свій обов`язок щодо утримання дитини, добровільно матеріальної допомоги не надає, у зв`язку з чим позивач була змушена звернутися до суду із вимогою про стягнення аліментів. При цьому, подання апеляційної скарги та її аргументація фактично спрямовані на затягування набрання рішенням суду законної сили, що у свою чергу призводить до порушення права дитини на своєчасне та належне матеріальне забезпечення. Таким чином, дії апелянта свідчать не про захист інтересів дитини, а про ухилення від виконання обов`язку щодо її утримання.
Крім того, ОСОБА_1 у своїй скарзі посилається на ч.2 та ч.4 ст.56 СК України та наголошує, що примушування до шлюбу не допускається. В той же час, він стверджує, що суд був зобов`язаний надати сторонам строк для примирення, фактично наполягаючи на примусовому збереженні шлюбних відносин всупереч волі та бажання на це позивача. Така позиція є внутрішньо суперечливою, оскільки апелянт одночасно визнає недопустимість примушування до шлюбу та водночас вимагає застосування заходів, що по суті спрямовані саме на таке примушування.
Вказала, що надання строку для примирення є правом суду, що реалізується з урахуванням конкретних обставин справи, а не обов`язком, як помилково вважає апелянт. Більш того, відповідно до ч.2 та ч.4 ст.56 СК України, примушування до шлюбу або його збереження не допускається. У даній справі позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу, сторони тривалий час не проживають разом, не ведуть спільне господарство. сімейні відносини фактично припинені та мають різні погляди на життя, що виключає можливість примирення. Крім того, у даному випадку примушування позивача до примирення та збереження шлюбу всупереч її волевиявленню, за наявності тривалого конфлікту між сторонами та фактичного припинення сімейних відносин з лютого 2024 року, суперечило б моральним засадам суспільства, що ґрунтуються на засадах поваги до особистості, її гідності та свободі вибору сімейних відносин. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не вбачав підстав для вжиття заходів до примирення сторін.
Окремо звертає увагу суду на те, що провадження у справі № 629/7320/25 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів було відкрито ухвалою Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 28.11.2025, при цьому, як вже було зазначено, сторони фактично припинили шлюбні відносини задовго до цього, ще з лютого 2024 року. Таким чином, станом на момент подання даного відзиву минуло понад три місяці з моменту відкриття провадження у справі та понад один рік з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, протягом яких апелянт не вчинив жодних реальних дій, спрямованих на примирення чи відновлення сімейних відносин. Вказані обставини свідчать про повний та тривалий розпад сімейних відносин і відсутність будь-яких реальних передумов для збереження шлюбу. За таких умов, надання строку для примирення є формальним, штучним та позбавленим будь-якого практичного змісту, оскільки фактичний розпад сім`ї відбувся задовго до розгляду справи судом.
Більш того, доводи апелянта щодо необхідності скасування рішення суду першої інстанції з підстав ненадання строку для примирення, є нелогічними та необґрунтованими, оскільки навіть за тривалий період часу після фактичного припинення шлюбних відносин та відкриття провадження у справі таке примирення не відбулося і об`єктивно не має передумов для цього.
Надання строку для примирення за таких обставин не призведе до досягнення мети, передбаченої Законом, а лише сприятиме подальшому затягуванню розгляду справи та порушенню прав позивача і дитини, зокрема права дитини на своєчасне отримання належного матеріального забезпечення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбно-сімейні відносини припинені, сторони не ведуть спільне господарство, у них відсутній єдиний сімейний бюджет. Позивач у своїй заяві підтвердив суду, що збереження сім`ї є неможливим. 
Щодо стягнення аліментів, то суд виходив з того, що відповідач проживає окремо від позивачки та своєї дитини, жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, домовитись про сплату аліментів сторонам не вдається. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Рішення оскаржено тільки у частині задоволених позовних вимог про розірвання шлюбу, тому у іншій частині рішення суду не переглядається.
Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 22.04.2022, виданого Первомайським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), між позивачкою та відповідачем 22.04.2022 зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 84. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу: « ОСОБА_4 » (а.с. 9).
Позивач та відповідач мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 31.05.2022 серії НОМЕР_6 , виданого Первомайським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 140 від 31.05.2022 (а.с. 10).
Відповідач проживає окремо від позивачки та своєї дитини, жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, домовитись про сплату аліментів сторонам не вдається.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
З матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні від 28 січня 2026 року (а.с.82 на звороті) відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_5 , позовні вимоги визнали частково, вказавши, що проти розірвання шлюбу заперечують, просили надати строк для примирення та зупинити провадження по справі. Щодо стягнення аліментів відповідач та представник відповідача не заперечували. 
29 січня 2026 року ОСОБА_6 подав заяву про надання строку для примирення. Представник відповідача Лозовський В.С. додав до позову копію відповіді з відділу поліції, щодо встановлення місця проживання дитини (а.с.93-95).
У судовому засіданні 29 січня 2026 року представник відповідача Лозовський С.В. просив надати сторонам строк для примирення. 
Представник позивача адвокат Погорєлова Ю.О. категорично заперечувала проти надання строку для примирення, оскільки сторони не проживають спільно з лютого 2024 року, позивачка та відповідач не ведуть спільне господарство, спілкуватись з відповідачем не бажає, а шлюб ґрунтується на добровільній згоді чоловіка та жінки.
Суддею були заслухані сторони у судовому засіданні, вивчені їхні обґрунтування на місці вирішено не надавати сторонам строк для примирення, оскільки шлюб ґрунтується на добровільній згоді чоловіка та жінки, а доданий документ з відділу поліції свідчить про інший предмет спору (місце проживання та спілкування батьків з дитиною). Суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні заяви про примирення (а.с.103).
Крім того, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з часу подання позову минуло більше семи місяців.
Колегія суддів звертає увагу, що у апелянта була можливість примиритися з позивачем заради збереження шлюбу, але ніяких відомостей щодо вчинення конкретних заходів зі своєї сторони та згоду позивача на досягнення такого примирення до суду апеляційної інстанції не надано.
Відмовляючи у задоволення клопотання відповідача про надання строку для примирення, суд першої інстанції врахував категоричну позицію позивачки щодо наявності підстав для розірвання шлюбу та неможливість збереження сім`ї та припинення фактичних сімейних відносин з лютого 2024 року.
Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вжив необхідних та достатніх заходів для збереження сім`ї, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки у даному випадку ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено, що збереження шлюбу можливе і його збереження не буде суперечити інтересам позивача та їхній дитині.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачкою, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.
Колегія суддів зауважує, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.
Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом вказаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).
Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що "примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Сторони по справі, як апелянт ОСОБА_1 так і позивач ОСОБА_2 не заявляли до апеляційного суду заяв (клопотань) про надання строку на примирення сторін на стадії апеляційного розгляду і таких прохань подані апеляційна скарга, відзив на апеляційну скаргу подані до суду апеляційної інстанції не містять (а.с. 136-138, 158-162).
Разом з тим, апеляційний суд зважив, що позов про розірвання шлюбу позивачем ОСОБА_2 був поданий 16 жовтня 2025 року, а оскаржуване рішення районного суду ухвалено 29 січня 2026 року, апеляційну скаргу подано 23 лютого 2026, справу призначено на 18 червня 2026 року, тобто понад сім місяців, тобто у відповідача було достатньо часу для вжиття заходів, щодо примирення із дружиною, однак при цьому, об`єктивних доказів можливості примирення між сторонами на час розгляду справи апеляційним судом (більш ніж через вісім місяців після подання позовної заяви про розірвання шлюбу) до суду апеляційної інстанції не надано і судом таких не встановлено.
Примушування будь-якої із сторін до збереження шлюбу суперечить вільному волевиявленню сторони, яка наполягає на розірванні шлюбу та є обмеженням прав особи, гарантованих Конституцією України та нормами СК України.
З вказаних підстав, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на безпідставну відмову суду першої інстанції щодо надання додаткового строку шість місяців для примирення сторін.
Встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для розірвання шлюбу між подружжям, відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що розірвання шлюбу між ним та позивачем суперечить інтересам дитини, оскільки припинення шлюбних відносин не впливає на обсяг батьківських прав, а саме право одного з батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, а другий з колишнього подружжя не може йому в цьому перешкоджати. Усі питання виховання та утримання дитини після припинення шлюбно-сімейних відносин вирішуються за взаємною згодою батьків, або в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.
Зважаючи на те, що бажання примиритися є лише у відповідача, позивач не бажає примиритися з відповідачем та не виявляє наміру на збереження сім`ї, з огляду на те, що протягом тривалого часу сторони не примирилися, і що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Інші доводи скарги висновків суду про неможливість збереження сім`ї та відсутність волевиявлення позивача перебувати у шлюбі з відповідачем, не спростовують.
Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18.
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доказів, які б свідчили про фактичне збереження шлюбних відносин та неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу відповідачем суду не надано.
Враховуючи, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, сім`я розпалася остаточно і не може бути збережена, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив закон, який їх регулює, застосував норми відповідні норми права та не припустив порушень норм процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи, належним чином оцінив подані сторонами докази та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування рішення суду не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржуване рішення суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Щодо судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
За правилами пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року зі змінами та доповненнями, за подання апеляційної скарги на рішення суду підлягає сплаті судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 21 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення у частині задоволених позовних вимогах про розірвання шлюбу скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_2 у позовних вимогах про розірвання шлюбу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач при пред`явленні позову до суду сплатила судовий збір в сумі 1211,20 гривень (а.с. 1).
З урахуванням позовних вимог, за подання апеляційної скарги підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1816,80 (1211,20 х 150% = 1816,80).
Харківським апеляційним судом помилково при відкритті апеляційного провадження, не вирішено питання щодо сплати відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1816 грн 80 коп. за оскарження ним рішення у частині вимоги про розірвання шлюбу, тому з відповідача необхідно стягнути на рахунок Харківського апеляційного суду вказаний судовий збір.
Реквізити рахунку для сплати судового збору:
розрахунковий рахунок: UA398999980313161206080020661; 
отримувач коштів: ГУК Харків обл/мХар Основ"ян/22030101;
код отримувача: 37874947;
банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.);
код банку отримувача: 899998;
код бюджетної класифікації: 22030101.
призначення платежу: *; 101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків – фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від ______ (Дата оскаржуваного рішення) по справі _________ (Номер справи), Харківський апеляційний суд (назва суду, де розглядається справа).
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2026 року у оскаржуваній частині-залишити без змін.
У іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на рахунок Харківського апеляційного суду (ЄДРПОУ 37874947) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816 грн 80 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 23 червня 2026 року.

Головуючий   В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.