Справа №443/891/26
Провадження №3/443/384/26

ПОСТАНОВА
іменем України

10 червня 2026 року        місто Жидачів

Суддя Жидачівського районного суду Львівської області Павлів А.І., розглянувши матеріали, які надійшли з Відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ,
за частиною 2 статті 130 КУпАП, 

встановив:

ОСОБА_1 23.04.2026 о 21 год 52 хв у м. Ходорів, вул. Івана Богуна, 2 керував транспортним засобом «Renault 21», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5. ПДР, за що відповідальність передбачена за частиною 1 статті 130 КУпАП.
ОСОБА_1 , будучи особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, на виклик суду у судове засідання повторно не з`явився, хоч повідомлений про дату, час і місце його проведення належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Вирішуючи питання щодо можливості проведення розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд зазначає таке. 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Крім цього, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Суд зауважує, що ОСОБА_1 не подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справ, призначеного на 10.06.2026 та не повідомляв суд про причини неприбуття на виклик суду, а також не подавав інших клопотань щодо вжиття судом певних процесуальних дій, зокрема: про витребування доказів, виклик свідків тощо. 
З урахуванням належного та своєчасного повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про дату, час та місце розгляду справи, а також беручи до уваги приписи статті 268 КУпАП, згідно з якими присутність такої особи при розгляді справи, передбаченої частиною 1 статті 130 КУпАП, не є обов`язковою, суд доходить висновку про наявність підстав для розгляду справи за його відсутності.
Суд, дослідивши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали, доходить висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП, виходячи з такого.
Відповідно до диспозиції частини 2 статті 130 КУпАП адміністративним правопорушенням є повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті (керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції).
Пунктом 2.5. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001р. №1306, передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Перш за все суд звертає увагу, що до матеріалів справи долучено рапорт, яким уповноважена особа повідомляє про допущення механічної помилки при складанні протоколу про адміністративне правопорушення щодо кваліфікації дій ОСОБА_1 за частиною 2 статті 130 КУпАП, оскільки, на думку посадової особи, правильним є кваліфікація за частиною 3 статті 130 КУпАП.
Разом з тим суд зазначає, що рапорт посадової особи не змінює змісту складеного протоколу про адміністративне правопорушення та не може усунути питання правильної кваліфікації дій особи, оскільки саме протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, у якому викладається суть інкримінованого особі правопорушення, його фактичні обставини та правова кваліфікація.
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд перевіряє, зокрема, правильність кваліфікації дій особи, зазначеної у протоколі, а не у подальших поясненнях чи повідомленнях посадових осіб, які склали такий протокол.
При цьому визначення обсягу обвинувачення та правової кваліфікації дій особи належить до дискреційних повноважень органу (посадової особи), уповноваженого складати протокол про адміністративне правопорушення. Суд не наділений повноваженнями змінювати фабулу правопорушення або самостійно здійснювати перекваліфікацію дій особи на більш тяжкий склад адміністративного правопорушення, оскільки це означало б перебрання на себе функцій сторони обвинувачення.
Такий підхід відповідає гарантіям справедливого судового розгляду, передбаченим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та принципу рівності сторін, оскільки особа повинна чітко знати, у вчиненні якого саме правопорушення вона обвинувачується, а суд зобов`язаний залишатися незалежним та безстороннім арбітром, не підміняючи собою сторону обвинувачення.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП, доведена: 
протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 648409 від 23.04.2026, згідно з яким ОСОБА_1 23.04.2026 о 21 год 52 хв у м. Ходорів, вул. Івана Богуна, 2 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння і відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння (а.с.7);
копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 7077267 від 23.04.2026, яка підтверджує факт керування ОСОБА_1 23.04.2026 о 21 год 52 хв у м. Ходорів, вул.Івана Богуна, 2 транспортним засобом та допущення порушення ним ПДР (а.с.8);
довідкою Відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 24.04.2026, за змістом якої ОСОБА_1 21.11.2025 притягався Жидачівським районним судом у Львівській області за вчинення 10.10.2025 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та 15.01.2026 Жидачівським районним судом у Львівській області за вчинення 16.11.2025 адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 130 КУпАП і частиною 5 статті 126 КУпАП (а.с.5);
актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, у якому зазначено виявлені у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння та зафіксована відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спецзасобу «Alkotest 6820» та від проставлення особистого підпису у цьому акті (а.с.9);
направленням на медичний огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 23.04.2026, у якому зазначено заклад охорони здоров`я, куди скеровується ОСОБА_1 та виявлені у нього ознаки алкогольного сп`яніння, які узгоджуються з ознаками, зазначеними у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 648409 (а.с.10);
долученими до матеріалів справи відеозаписами на носії інформації (компакт-диску), які дозволяють чітко встановити обставини справи, дії, поведінку та зміст розмови осіб (особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та поліцейського) на місці зупинки транспортного засобу, та з яких підтверджується обставина руху транспортного засобу «Renault 21», реєстраційний номер НОМЕР_1 , його зупинку, а також дозволяють дійти висновку, що саме ОСОБА_1 був водієм цього транспортного засобу та керував ним (а.с.11).
Проаналізувавши вищевказані документи, відеозаписи, суд доходить переконання, що вони є доказами в розумінні статті 251 КУпАП, які підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у справі про адміністративне правопорушення, отримані у порядку, передбаченому законом, уповноваженою посадовою особою, відтак відповідають критеріям належності і допустимості. 
З аналізом наявних у справі відеозаписів вбачається, що працівниками поліції було виявлено транспортний засіб «Renault 21», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався попереду службового автомобіля та який у подальшому був зупинений працівниками поліції. Як під час руху, так і після зупинки транспортний засіб перебував у полі зору працівників поліції, а його рух безперервно фіксувався відеореєстратором службового автомобіля.
При цьому із відеозаписів не вбачається, що після зупинки транспортного засобу будь-яка особа залишала салон автомобіля до моменту підходу працівника поліції. Навпаки, після підходу поліцейського до транспортного засобу на передньому пасажирському сидінні перебувала особа жіночої статі, а на задньому сидінні – особа чоловічої статі, яка у подальшому була ідентифікована як ОСОБА_1 .
Крім того, із відеозапису, здійсненого нагрудною камерою працівника поліції, вбачається, що водійське сидіння було відсунуте та опущене, що об`єктивно свідчить про можливість переміщення особи з місця водія на заднє сидіння транспортного засобу.
Суд також враховує, що пояснення ОСОБА_1 щодо того, що водій транспортного засобу нібито покинув місце події, а сам він не керував транспортним засобом, є суперечливими та не узгоджуються з іншими встановленими обставинами справи. Так, твердження про те, що водій залишив транспортний засіб, спростовуються безперервною відеофіксацією подій, на якій не зафіксовано виходу будь-якої особи із салону автомобіля до моменту підходу працівників поліції.
При цьому подальші пояснення ОСОБА_1 про те, що він не є водієм транспортного засобу та «йде пішки, а не їде», також не узгоджуються із зафіксованими обставинами та мають взаємовиключний характер.
Суд також враховує, що інша особа, яка перебувала у транспортному засобі, не повідомляла працівників поліції про те, що саме вона здійснювала керування автомобілем, а також не надавала будь-яких пояснень щодо наявності іншого водія, який нібито залишив транспортний засіб після його зупинки.
За таких обставин суд доходить висновку, що версія про те, що транспортним засобом керувала інша особа, не знайшла свого підтвердження та спростовується сукупністю досліджених судом доказів, у тому числі відеозаписами, які безперервно фіксували рух транспортного засобу та події після його зупинки.
Наявні у справі письмові докази повністю узгоджуються з вказаними відеозаписами.
Отже, у своїй сукупності зазначені вище докази є достатніми та повністю доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП. Доказів, які б спростовували наведені в протоколі обставини або породжували обґрунтовані сумніви у достовірності цих обставин суду не надано.
Таким чином, суд, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, вважає доведеним факт повторного протягом року вчинення ОСОБА_1 одного з порушень, передбачених частиною 1 статті 130 КУпАП, а саме: відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, тому його дії вірно кваліфіковані як адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 130 КУпАП. 
Призначаючи адміністративне стягнення ОСОБА_1 , суд виходить з такого. 
Згідно з положеннями статті 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).
Суд зазначає, з урахуванням приписів частини 2 статті 33 КУпАП, при накладенні стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху судом не враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Зважаючи на викладені обставини у своїй сукупності на ОСОБА_1 слід накласти адміністративне стягнення в межах санкції частини 2 статті 130 КУпАП у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.
З огляду на те, що матеріали справи не містять даних про належність транспортного засобу марки «Renault 21», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення, передбаченого санкцією частини 2 статті 130 КУпАП у виді оплатного вилучення транспортного засобу.
Крім цього, беручи до уваги вимоги статті 40-1 КУпАП з особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі ставки, визначеної частиною 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір».
Керуючись статтями 23, 30, 33, 40-1, 283, 284 КУпАП, статтею 4 ЗУ «Про судовий збір»

постановив:

ОСОБА_1  визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 КУпАП, і накласти стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки та без оплатного вилучення транспортного засобу.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір у сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн 60 коп.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що відповідно до вимог статті 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 КУпАП, а в разі оскарження такої постанови – не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі несплати правопорушником штрафу в установлений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Жидачівський районний суд Львівської області.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя А.І. Павлів