Справа № 420/36591/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд:
- визнати протиправним рішення Головного управління Національної поліції в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12, код ЄДРПОУ 40108740) щодо незадоволення рапорту старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області Матвієнка Петра Петровича від 25.06.2025 року.
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12, код ЄДРПОУ 40108740) видати наказ про звільнення зі служби в поліції щодо старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України “Про Національну поліцію”, за його рапортом від 25.06.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з липня 2001 року по теперішній час ОСОБА_1 працює в органах Національної поліції України. 
Наразі він обіймає посаду старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області та має спеціальне звання підполковник поліції. 
Згідно Довідки № 145647-2025 від 13.10.2025 станом на 09 жовтня 2025 року загальна вислуга років ОСОБА_1 становить 29 років 10 місяців 02 дні. 
25 червня 2025 року ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 30.09.2025 року. При цьому, на момент подачі рапорту ОСОБА_1 досяг віку, який надає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, що є додатковою обставиною, яка підтверджує правомірність вимоги позивача про звільнення.
29.09.2025 року від Головного управління національної поліції в Одеській області надійшла відповідь №198904-2025 про розгляд рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, в якій відповідач зазначив, що рапорт ОСОБА_1 від 25 червня 2025 року не може бути задоволений з наступних підстав: Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27 серпня 2025 року №1470 дек ОСОБА_1 відряджено у підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів бойових (спеціальних) завдань у частині несення служби на блокпостах, контрольних постах, бойових позиціях у межах операційних зон угрупувань військ (Сил оборони держави) в контрольних прикордонних районах, які межують в українсько-білоруською ділянкою державного кордону, питання щодо звільнення ОСОБА_1 буде вирішено після повернення його до постійного місця несення служби. 
Отже, позивач зазначив, що відповідач не лише протиправно не задовольнив його рапорт про звільнення, але й підтвердив відсутність правових підстав для своїх дій у листах № 198904-2025 від 29.09.2025 року та № 216014-2025 від 13.10.2025 року. У даних листах не наведено жодного посилання на нормативно-правовий акт, що дозволяв би обмежити гарантоване законом право позивача, що прямо свідчить про безпідставність і незаконність спірного ішення.
З метою зобов`язання відповідача прийняти рішення про його звільнення зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", позивач звернувся до суду з даним позовом
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/36591/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідач до суду подав відзив, у якому проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що Позивач проходить службу в Батальйоні поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області та його було відкомандировано в підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів бойових (спеціальних) (ЗСУ) та зараз він проходить службу там. Отже звільнення таких поліцейських ГУНП в Одеській області можливо лише після повернення Позивача в підпорядкування Відповідача так як, на момент розгляду спірного рапорту та прийняття рішення про відмову у його задоволенні ГУНП фактично не мало повноважень вирішувати питання про звільнення Позивача зі служби, адже Позивач був відряджений у підпорядкування іншого суб`єкта – підрозділу Збройних Сил України, на підставі наказу ГУНП від 27.08.2025 №1470 дск. Також, відповідач наголосив, що не відмовляв Позивачеві у проведенні звільнення його зі служби, але не може це здійснити до моменту повернення Позивача у підпорядкування Відповідача. Вказані вище доводи підтверджують, що Головне управління діяло в межах чинного законодавства та жодним чином не порушило права та законні інтереси Позивача.
Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що липня 2001 року по теперішній час ОСОБА_1 працює в органах Національної поліції України. Наразі він обіймає посаду старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області та має спеціальне звання підполковник поліції. 
Згідно Довідки № 145647-2025 від 13.10.2025 станом на 09 жовтня 2025 року загальна вислуга років ОСОБА_1 становить 29 років 10 місяців 02 дні.
25 червня 2025 року ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 30.09.2025 року. При цьому, на момент подачі рапорту ОСОБА_1 досяг віку, який надає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, що є додатковою обставиною, яка підтверджує правомірність вимоги Позивача про звільнення.
Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27 серпня 2025 року № 1470 дск позивача відряджено у підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів 21 армійського корпусу Сухопутних військ ЗСУ, залученого для виконання бойових (спеціальних) завдань у частині несення служби на блокпостах, контрольних постах, бойових позиціях у межах операційних зон угруповань військ (Сил оборони держави) в контрольних прикордонних районах, які межують з українсько-білоруською ділянкою державного кордону.
29.09.2025 року від Головного управління національної поліції в Одеській області надійшла відповідь №198904-2025 про розгляд рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, в якій Відповідач зазначив, що рапорт ОСОБА_1 від 25 червня 2025 року не може бути задоволений, оскільки Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27 серпня 2025 року №1470 дек ОСОБА_1 відряджено у підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів бойових (спеціальних) завдань у частині несення служби на блокпостах, контрольних постах, бойових позиціях у межах операційних зон угрупувань військ (Сил оборони держави) в контрольних прикордонних районах, які межують в українсько-білоруською ділянкою державного кордону, питання щодо звільнення ОСОБА_1 буде вирішено після повернення його до постійного місця несення служби.
Вважаючи протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Одеській щодо незадоволення рапорту старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 від 25.06.2025 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються Законом України "Про Національну поліцію" №580-VIII (надалі - Закон №580-VIII), Дисциплінарним статутом Національної поліції України та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29 липня 1991 року (далі - Положення №114).
Згідно зі статтею 3 Закону №580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 2 Закону №580-VIII завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону №580-VIІI поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно із ч. 1 ст. 48 Закону №580-VIІI призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Частиною першою статті 59 Закону №580-VIII установлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: зокрема: 7) за власним бажанням.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (ч. 2 ст. 77 Закону №580-VІІІ).
Положеннями ч. 1 ст. 60 Закону №580-VІІІ передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Пунктом 10 Положенням №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Пункт 64 Положення №114 передбачає порядок звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу (з постановкою на військовий облік).
Так, підпунктом "ж" пункту 64 Положення №114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (пункт 68 Положення №114).
Суд звертає увагу, що Положення №114 є спеціальним актом законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, наразі є чинним і обов`язковим для виконання.
Також, суд зауважує, що ч. 1 ст. 77 Закону №580-VІІІ передбачений вичерпний перелік підстав для звільнення зі служби поліцейських.
Так, п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VІІІ передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням. Суд наголошує, що зазначений пункт не містить приписів щодо зазначення поліцейським поважних причин для звільнення.
Закон №580-VІІІ є нормативно-правовим актом вищої сили ніж вказане Положення, яке затверджено постановою.
Пунктом 4 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і, що важливо, не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно - правових актів (відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в Постанові від 09.02.2021 №826/10404/16).
Таким чином, оскільки положення підпункту "ж" пункту 64 Положення №114 суперечить положенням п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VІІІ, зокрема встановлює додаткові умови для звільнення зі служби за власним бажанням, суд вважає, що слід застосовувати положення п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VІІІ, якими обумовлено звільнення поліцейського зі служби в поліції за власним бажанням.
Так, позивачем подано 25.06.2025 року рапорт про звільнення зі служби відповідно до положень . 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VІІІ.
Суд зазначає, що згідно з п. 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
У постанові від 06.06.2023 по справі №380/7509/22 Верховний Суд звернув увагу, що у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило, за яким звільнення у порядку пункту 68 Положення №114 є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.
Враховуючи наведене та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд констатує, що у цьому випадку, позивачем подано рапорт за п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VІІІ та не відкликано його до закінчення строку, зазначеного в пункті 68 Положення №114, у якому чітко висловлено бажання звільнитись, логічним є висновок, що наполягає на припиненні трудових відносин.
Відповідно до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» з метою визначення порядку підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими, наказом МВС України від 23.11.2016р. №1235, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016р. за №1668/29798, затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції.
Пунктом 2 розділу І вказаного Порядку визначено, що рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу.
Підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, з-поміж іншого, є звільнення зі служби в поліції (розділ ІІ Порядку).
Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу (пункт 2 розділ ІІІ Порядку).
За Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року №1235, таким документом є рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі.
Суд звертає увагу, що відповідачем не заперечувався факт подання позивачем рапорту.
Отже, суд під час розгляду справи дійшов висновку, шо позивачем дотримано процедуру повідомлення безпосереднього керівника, а саме начальника ГУ НП в Одеській області про намір звільнення з 30.09.2025 року.
Водночас, судом під час розгляду справи встановлено, що Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27 серпня 2025 року № 1470 дск позивача відряджено у підпорядкування командиру ЗБП «Воля» до складу сил та засобів 21 армійського корпусу Сухопутних військ ЗСУ, тобто вже після подання позивачем рапорту про звільнення зі служби, а отже суд критично оцінює доводи відповідача, що на момент розгляду спірного рапорту та прийняття рішення про відмову у його задоволенні, ГУНП фактично не мало повноважень вирішувати питання про звільнення Позивача зі служби, адже Позивач був відряджений у підпорядкування іншого суб`єкта – підрозділу Збройних Сил України, на підставі наказу ГУНП від 27.08.2025 №1470 дск.
Отже, з боку відповідача наявна протиправна бездіяльність щодо не прийняття рішення про звільнення позивача за поданим рапортом.
Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, щодо статусу поліції особливого призначення та виконуваних нею функцій як однієї із підстав, якою відповідач обґрунтовує відмову у реалізації рапорту позивача про звільнення.
Відповідно до п. 6) ч. 3 ст. 13 Закону №580-VIII у складі поліції функціонує поліція особливого призначення, завдання та повноваження якої визначено п. 34 ч. 1 ст. 23 та ч.1-4 ст. 24 Закону №580-VIII.
Суд, не заперечуючи важливість покладених на поліцію особливого призначення завдань та функцій, особливо в умовах збройної агресії російської федерації проти України, зазначає, що положення Закону №580-VIII не містять особливостей чи виключень в питанні підстав для звільнення зі служби поліцейських, які проходять службу в поліції особливого призначення.
В ході розгляду справи судом не встановлено обставин прийняття нормативно-правових актів, які б змінювали існуючі в Законі №580-VIII підстави та умови для звільнення поліцейських зі служби.
Також, прийнятий 15.03.2022 Закон України «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» №2123-IX не містить змін до статті 77 Закону №580-VIII, в тому числі щодо обмеження особи у праві на звільнення зі служби за власним бажанням під час дії воєнного стану.
Відтак, суд відхиляє доводи відповідача про обмеження права позивача на звільнення в умовах воєнного стану з підстав їх необґрунтованості.
З урахуванням тієї обставини, що оскаржувана бездіяльність відповідача не ґрунтується на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко визначений законодавством, у цьому випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру у жодному разі не буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірному випаду є зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, підлягають задоволенню, з вище окреслених підстав.
Керуючись ст.ст. 2-12, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 22, 263, 295, КАС України, суд
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не прийняття рішення про звільнення зі служби старшого інспектора роти №3 БПОП (стрілецький) ГУНП в Одеській області Матвієнка Петра Петровича на підставі рапорту від 25.06.2025 року.
3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1211,20 грн.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Ю.В. Харченко