Справа № 939/1031/26

РІШЕННЯ
Іменем України

09 червня 2026 року	Бородянський районний суд	

Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М.,
за участі секретаря - Слухай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, через представника-адвоката Баган Х.В., звернулася до суду з позовом до ПАТ «СК «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 07 жовтня 2025 року в селищі Бородянка Київської області по вул. Центральній водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Ford Focus», р.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 (чоловік позивача), внаслідок чого від отриманих травм він помер. За фактом дорожньо-транспортної пригоди слідчим управлінням ГУНП в Київській області 08 жовтня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025110000000863 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У подальшому вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки «Ford Focus», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ "СК "Арсенал Страхування". Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 є дружина - ОСОБА_1 , батько та донька від попереднього шлюбу. У зв`язку з викладеним, представник позивача звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 32 000 грн (96 000 грн (загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи) / 3 осіб). Однак, відповідачем було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 у розмірі 16 000 грн. Оскільки відповідачем на день звернення із вказаним позовом так і не було здійснено виплату страхового відшкодування у повному розмірі, позивач просила суд стягнути з ПАТ «СК «Арсенал Страхування» на свою користь 16 000 гривень невиплаченого страхового відшкодування.
Ухвалою суду від 15 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
07 травня 2026 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У відзиві представник відповідача посилався на те, що, оскільки договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було укладено 30 грудня 2024 року, то правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем регулюються спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV). Згідно зі ст. 22 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Разом з тим, відповідно до ст. 36 п. 36.3 Закону Закон № 1961-IV, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження, пішохід ОСОБА_3 перебуваючи у стані тяжкого алкогольного сп`яніння, хитаючись вийшов на проїзну частину дороги, декілька разів впав і залишився в сидячому положенні у момент наїзду. Своїми діями ОСОБА_3 поставив водія автомобіля ОСОБА_2 в такі умови, коли останній був позбавлений можливості уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Отже саме пішохід створив аварійну обстановку для водія, що і спричинило настання дорожньо-транспортної пригоди та неможливість уникнути наїзду на пішохода. У цій справі також суттєве значення має той факт, що ДТП сталася з вини самого потерпілого, а тому підлягає до застосування п.36.3 ст.36 Закону № 1961-IV. Отже, відповідно до норм вказаного Закону, до осіб в розумінні п.36.3 ст.36 Закону № 1961-IV відносяться як водії транспортних засобів так і потерпілі (пішоходи), життю яких заподіяна шкода, тобто всі учасники дорожнього руху. Позивачу було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 16 000,00 грн, яка розрахована згідно ст.36 п.36.3 Закону - 32 000,00 грн/2 (кількість відповідальних осіб). Таким чином, виплата страхового відшкодування була здійснена страховиком у повному обсязі, порядку та розмірі, передбаченому Законом № 1961-IV. Крім того, представник відповідача зауважив, що загальний розмір страхових виплат за подією всім особам, які мають право на їх отримання, не може перевищувати страхову суму (320 000 грн). Страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування доньці загиблого - ОСОБА_4 у розмірі 160 000,00 грн, батьку загиблого - ОСОБА_5 у розмірі 16 000,00 грн. Таким чиним, загальний розмір страхових виплат склав 192 000,00 грн. Разом з тим, донькою загиблого - ОСОБА_4 , через законного представника, подано позов про стягнення страхового відшкодування у розмірі 160 000,00 грн. Отже, зважаючи на наявність інших виплат за цією подією та ще одного позову, загальний розмір страхових виплат може перевищити страхову суму за полісом, що є неприпустимим та суперечить нормам Закону. З огляду на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
13 травня 2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник посилається на необґрунтованість доводів відповідача. Зазначає, що відповідно до ст. 27.3 Закону № 1961-ІV розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статі мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами. Отже, положеннями ст. 27.3 Закону № 1961-ІV встановлений мінімальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, який не підлягає зменшенню чи коригуванню. Фактичний розмір шкоди може відрізнятися від страхової виплати, розмір якої чітко встановлено спеціальним нормативно-правовим актом та не може коригуватися на підставі ст. 1193 ЦК України, а ось різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яку можна отримати безпосередньо в особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (в даному випадку мова йде безпосередньо про водія транспортного засобу), можна зменшувати у разі доведення грубої необережності потерпілого. З вищенаведеного, можна зробити висновок, що зменшення розміру відшкодування у зв`язку з доведенням грубої необережності потерпілого, можливе тільки у тому випадку, якщо вимоги заявляють безпосередньо до винуватця, мова йде про деліктну вимогу, яка виникає з загальних положень про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки. До страхової компанії це договірна вимога, яка виникає з страхового договору, укладеного між винуватцем та страховиком за яким у потерпілого виникає право вимагати відшкодування за рахунок страхової виплати. Крім того, у відзиві відповідач, на підтвердження своєї позиції, щодо зменшення розміру страхового відшкодування, посилається на п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-IV, проте в даному випадку неправильно застосовувати вищезазначену норму матеріального права. Матеріалами справи не встановлено та відповідачем не доведено грубу необережність потерпілого у ДТП. Посилання відповідача на те, що донькою загиблого, в інтересах якої діє її законний представник, подано окремий позов про стягнення страхового відшкодування, також не спростовує обґрунтованості заявлених позовних вимог у даній справі. Так, позивачем у даній справі заявлено вимоги, як дружини загиблого, яка є самостійною особою, що відповідно до статті 27.3 Закону № 1961-IV має право на отримання частки страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого. Водночас донька загиблого також є окремим суб`єктом права на страхове відшкодування, у зв`язку з чим реалізація нею права на судовий захист жодним чином не обмежує аналогічне право дружини загиблого. Доводи відповідача про можливе перевищення загального ліміту страхової суми у розмірі 320 000,00 грн у випадку задоволення обох позовів є передчасними та спростовуються матеріалами справи. Як вбачається з відзиву відповідача, станом на теперішній час страховиком добровільно виплачено лише 192 000,00 грн страхового відшкодування, тобто ліміт відповідальності страховика не вичерпано. 
26 травня 2026 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначені аналогічні обставини, викладенні у відзиві.
Позивач ОСОБА_1 та її представник-адвокат Баган Х.В. у судове засідання не з`явились, представник позивача просив розглянути справу без його участі та участі позивача, позов підтримав.
Відповідач ПАТ «СК «Арсенал Страхування» у судове засідання не направив свого представника, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Оскільки відповідач не повідомив про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, у суду наявні відомості про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 07 жовтня 2025 року близько 23 години 30 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по вул. Центральній в селищі Бородянка Бучанського району Київської області поблизу будинку № 335, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який вийшов на проїжджу частину поза межами пішохідного переходу та, впавши залишився у положенні близькому до сидячого на дорозі. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9-10, 11).
Загиблий ОСОБА_3 є чоловіком позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 12 зворотній бік).
За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди розпочато кримінальне провадження № 12025110000000863 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 9-10).
Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області від 30 грудня 2025 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025110000000863, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 9-10).
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що пішохід ОСОБА_3 перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння (3,31%), в порушення вимог п.4.7, п.14.4 г) Правил дорожнього руху України, вийшов на проїжджу частину поза межами пішохідного переходу та впавши декілька разів, залишився у положенні близькому до сидячого на дорозі. Водій автомобіля Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 , як при фактичній, так і при максимально дозволеній швидкості руху, не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, шляхом застосування екстреного гальмування, так і шляхом об`їзду в момент виникнення перешкоди для його руху. У дорожньо-транспортній ситуації в діях водія автомобіля Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 , невідповідностей вимогам п.12.2 та п.12.3 Правил дорожнього руху України, які б могли перебувати в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, з технічної точки зору, не вбачається.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована в ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» згідно Полісу № 226051586 (а.с. 15).
09 грудня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Коневалик А.В., звернулася до ПАТ «СК «Арсенал Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.15 зворотній бік, 16).
З наданого ПАТ «СК «Арсенал Страхування» листа Вих № 260226-0368/к/у/тс від 26 лютого 2026 року вбачається, що страховою компанією у відповідності до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прийнято рішення щодо сплати страхового відшкодування, а саме моральної шкоди, завданої загибеллю ОСОБА_3 : батьку загиблого - ОСОБА_5 у розмірі 16 000,00 грн, та дружині загиблого - ОСОБА_1 у розмірі 16 000,00 грн (а.с. 18).
Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.
Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України.
Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Згідно ч. 2 ст. 1168 моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).
Судом встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за участю транспортного засобу, тобто джерела підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_2 . Доказів існування під час дорожньо-транспортної пригоди непереборної сили для водія або наявності умислу потерпілого суду не надано.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна-правова відповідальність водія автомобіля марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована в ПРАТ «СК «Арсенал Страхування»
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV.
У статті 3 цього Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
Порядок вішкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, визначений статтею 27 Закону № 1961-IV .
Пунктом 27.1 ст.27 Закону № 1961-IV визначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, яку відповідач визнав страховим випадком. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_3 помер. Відповідач прийняв рішення щодо виплати страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, дружині потерпілого - ОСОБА_1 у відповідності до п.36.3 Закону № 1961-IV .
Відповідно до п.36.3 ст.36 Закону № 1961-IV, у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що припис пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали.
Положення п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосовуються у випадку поділу розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована. 
Цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_3 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Оскільки шкода, пов`язана зі смертю потерпілого ОСОБА_3 , не завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, то підстави для застування п.36.3 ст.36 Закону № 1961-IV відсутні.
Доводи відповідача у заявах по суті про вину пішохода ОСОБА_3 у настанні ДТП та, відповідно, врахування при визначенні розміру страхового відшкодування положень ст.1193 ЦК України щодо зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого суд до уваги не приймає, оскільки рішення щодо виплати страхового відшкодування відповідачем прийняте з урахуванням норми п.36.3 ст.36 Закону № 1961-IV, що зазначено в листі № 260226-0368/к/у/тс від 26 лютого 2026 року. Посилання на норми ст.1193 ЦК України вказаний лист не містить.
Відповідно до ч.1, 2 ст.1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Розмір розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, визначений спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і вказаним законом не передбачено права страховика на власний розсуд зменшувати встановлений ст. 27 Закону розмір страхового відшкодування.
Як встановлено судом дорожньо-транспортна пригода сталася 07 жовтня 2025 року, розмір мінімальної заробітної плати на той момент становив 8 000,00 грн. Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди складає 96 000,00 грн. (8 000,00*12=96 000,00 грн).
З огляду на вказане, відповідач зобов`язаний був сплатити позивачу ОСОБА_1 (з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та кількості осіб, які мають право на отримання відшкодування) 32 000,00 грн (96 000,00 грн (загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи) / 3 осіб) відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого ОСОБА_3 .
Враховуючи здійснену відповідачем виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 у загальній сумі 16 000,00 грн, сума недоплаченого страхового відшкодування становить 16 000,00 грн.
Доводи відповідача про можливе перевищення загального ліміту страхової суми у розмірі 320 000,00 грн є передчасним, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, станом на даний час страховиком добровільно виплачено лише 192 000,00 грн страхового відшкодування, тобто ліміт відповідальності страховика не вичерпано. 
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
З урахуванням того, що позивач при поданні позову до суду була звільнена від сплати судового збору, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1 064,96 грн.
Керуючись ст.10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю. 
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (ЄДРПОУ 33908322) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь держави судовий збір у розмірі 1 064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 копійок.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 09 червня 2026 року.

Суддя	Марина ГЕРАСИМЕНКО