ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 753/5277/21
провадження № 61-8585св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М.,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Буцан Оксана Володимирівна, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року у складі судді Якусика О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів Желепи О. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У 2021 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. (далі - приватний нотаріус Київського МНО), про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів про право власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання поновити відомості про особу, як про власника нерухомого майна.
Позов мотивовано тим, що 16 квітня 2019 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти, що є еквівалентом 71 520,00 доларів США, з кінцевим строком повернення до 16 квітня 2020 року. 
У той же день з метою забезпечення основного зобов`язання між позивачкою та ОСОБА_2 укладено два договори іпотеки, за якими ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_2 належні їй на праві власності об`єкти нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . 
19 березня 2020 року ОСОБА_2 звернув стягнення на вказані предмети іпотеки. 
Позивачка зазначала, що ОСОБА_2 незаконно здійснив звернення стягнення на предмети іпотеки, а надалі 23 грудня 2020 року відчужив вказане майно без правових підстав на користь третіх осіб. 
Посилалась на те, що під час звернення стягнення на предмет іпотеки приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М. не дотримала вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» та порядку реєстрації нерухомого майна, оскільки ОСОБА_1 як іпотекодавець не отримувала вимоги або повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання, що є необхідною умовою звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.
Також вказувала, що на момент звернення стягнення на предмети іпотеки спірні квартири перебували під арештом, накладеним приватним виконавцем Телявським А. М. у межах виконавчого провадження, а вартість спірних квартир більш ніж удвічі перевищувала суму позики. ОСОБА_2 не узгоджував із нею вартість предметів іпотеки та не відшкодував позивачці перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.
Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з її володіння не з її волі, а на підставі незаконного звернення стягнення на нього, позивачка вважала, що наявні правові підстави для витребування квартир у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Зазначала, що її було неправомірно знято з реєстрації новим власником ОСОБА_4 , чим також порушується її право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На підставі викладеного ОСОБА_1  просила суд: 
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51717596, від 20 березня 2020 pоку, видане приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1794004380000, за ОСОБА_2 та скасувати відповідний запис про право власності; 
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55896420 від 23 грудня 2020 pоку, видане приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1794004380000, за ОСОБА_3 та скасувати відповідний запис про право власності;
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51717174 від 20 березня 2020 pоку, видане приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 496084580000, за ОСОБА_2 та скасувати відповідний запис про право власності;
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55896859 від 23 грудня 2020 pоку, видане приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 496084580000, за ОСОБА_4 та скасувати відповідний запис про право власності;
витребувати квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1794004380000, з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ;
витребувати квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 496084580000, з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ;
зобов`язати державного реєстратора поновити відомості про ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно як про власника квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 19 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позивачка не довела порушення порядку звернення стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного застереження.
ОСОБА_1 не спростувала презумпцію належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, а тому відповідач набув право звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання.
Доводи позивачки щодо неотримання нею вимоги чи повідомлення про звернення стягнення на спірні квартири, які є предметами іпотеки, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема власноручним написом і підписом ОСОБА_1 на вимозі ОСОБА_2 про усунення порушення. 
Вчинення напису та підпису на вказаній вимозі позивачкою підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 11 листопада 2022 року. 
Суди дійшли висновку, що оскільки ОСОБА_2 під час реєстрації права власності на спірні квартири надав державному реєстратору всі необхідні документи, визначені статтями 35, 37 Закону України «Про іпотеку», пунктом 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державний реєстратор прийняв надані документи та здійснив реєстрацію відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірні квартири.
Виснували про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про витребування квартир та зобов`язання державних реєстраторів поновити відомості про ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як про власника квартир, оскільки вони ґрунтуються на вимогах щодо неправомірного звернення стягнення на предмет іпотеки, у задоволенні яких судом відмовлено.
Щодо позовних вимог про скасування записів про право власності суди зазначили, що такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про право власності чинне законодавство не передбачає, а тому у їх задоволенні слід відмовити.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Буцан О. В., просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме застосування апеляційним судом норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 917/1307/18, від 04 грудня 2019 року в справі № 917/2101/17, від 27 липня 2021 року в справі № 357/4897/20, від 30 березня 2023 року у справі № 905/2307/21, про те, що обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. 
Також заявниця підставою касаційного оскарження вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах частин п`ятої, восьмої статті 259 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання позивачки про призначення повторної почеркознавчої експертизи у судовому засіданні без постановлення ухвали окремим документом, що є порушенням частини восьмої статті 259 ЦПК України. 
Посилається на відсутність висновку Верховного Суду про те, чи може вважатися належним повідомленням іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання відповідна вимога, надіслана нотаріусом за заявою іпотекодержателя.
Обґрунтовує тим, що на відміну від обставин справи, яка переглядається, існує стала практика Верховного Суду щодо належного повідомлення іпотекодавця шляхом направлення вимоги про усунення порушення основного зобов`язання засобами поштового зв`язку, що дозволяє встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення.
Водночас під час звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та державної реєстрації права власності на нього за іпотекодержателем приватному нотаріусу не були надані всі документи, визначені пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема копії повідомлення про вручення такої письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. 
Натомість сформовані нотаріусом матеріали містять лише повідомлення (вимогу) приватного нотаріуса Київського МНО Гамаль І. М. про усунення порушення основного зобов`язання, на якому невідомою особою здійснено напис про отримання 17 січня 2020 року. 
Як на порушення апеляційним судом норм процесуального права позивачка посилається на те, що адвокатка Садова В. В. не могла представляти інтереси відповідача ОСОБА_3 у період з 21 березня 2025 року до 21 травня 2025 року, оскільки її свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю було зупинене відповідно до рішення ВКДКА від 21 березня 2025 року. Зазначені обставини були з`ясовані апеляційним судом у судовому засіданні 03 червня 2025 року, проте залишені без уваги.
Також зазначає, що 02 червня 2025 року відбулася зміна складу колегії суддів апеляційного суду, водночас вже 03 червня 2025 року прийнято оскаржувану постанову, що, на думку заявниці, свідчить про недотримання судом незмінності складу суду.
Доводи інших учасників справи
У вересні 2025 року від  ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокатка Садова В. В., на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач зазначає про необґрунтованість доводів заявниці, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
У жовтні 2025 року від приватного нотаріуса Київського МНО ОСОБА_5 на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому приватний нотаріус просить відхилити доводи позивачки як безпідставні. Зазначає, що передача нотаріусом заяви (вимоги) іпотекодержателя про усунення порушення основного зобов`язання передбачено статтею 84 Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Усі доводи заявниці щодо порушення нотаріусом як державним реєстратором Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не заслуговують на увагу та зводяться до помилкового тлумачення норм матеріального права.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 16 квітня 2019 року між    ОСОБА_2 як позикодавцем та   ОСОБА_1 як позичальником укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 931 040,00 грн, що еквівалентно сумі 71 520,00 доларів США на день укладення цього договору, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю у строк до 16 квітня 2020 року шляхом щомісячної сплати еквіваленту у розмірі 1 460,00 доларів США до 16 березня 2020 року та 55 460,00 доларів США у строк до 16 квітня 2020 року.
16 квітня 2019 року з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як іпотекодавцем укладено договори іпотеки, посвідчені приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М., та зареєстровані за № № 1684, 1686, відповідно до умов яких іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до пунктів 1.2 іпотечних договорів заставна вартість кожного предмета іпотеки становить по 2 317 248,00 грн.
Згідно з пунктами 4.2 іпотечних договорів звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду або виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 договору іпотеки та відповідно до Закону України «Про іпотеку» (п. 4.6 договорів).
У пункті 5.1 договорів іпотеки визначено, що іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Згідно з пунктом 5.2 договорів у разі настання обставин, передбачених пунктом 4.1 договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим / цінним листом або передає через нотаріальні органи в порядку, передбаченому Законом України «Про нотаріат», іпотекодавцю або вручає особисто повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У повідомленні зазначають спосіб або способи задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені Законом України «Про іпотеку», який або які будуть застосовані іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.
17 січня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського МНО Гамаль І. М. із повідомленням, в якому просив приватного нотаріуса передати ОСОБА_1 вимогу в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку». 
У вимозі від 17 січня 2020 року ОСОБА_2 вимагав усунути порушення, а саме сплатити заборгованість за договором позики, розмір якої станом на 17 січня 2020 року становить 3 716 370,05 грн, що еквівалентно 152 623,00 доларів США, з яких: 1 741 512,00 грн, що еквівалентно 71 520,00 доларів США, - залишок боргу за договором позики; 1 974 858,05 грн, що еквівалентно 81 103,00 доларів США, - загальна сума пені за період з 16 травня 2019 року по 17 січня 2020 року, та повідомив, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Повідомлення ОСОБА_2 від 17 січня 2020 року зареєстроване в реєстрі за № 224, вручено ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М. та отримано особисто ОСОБА_1 , про що свідчить її власноручний напис і підпис на цьому повідомленні. 
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 11 листопада 2022 року № 12095/12096/22-32 рукописний запис «Отримала особисто 17.01.2020 ОСОБА_1 » та підпис від імені ОСОБА_1 , що містяться на зворотній стороні аркуша повідомлення від 17 січня 2020 року, складеного від імені приватного нотаріуса Київського МНО Гамаль І. М. на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 224, виконані ОСОБА_1 .
Згідно з висновками про вартість майна від 18 березня 2020 року, складеними ТОВ «Центрексперт», ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1 758 517,00 грн, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 501 106,00 грн.
ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу Київського МНО Гамаль І. М. довідку про заборгованість станом на 17 січня 2020 року, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 за договором позики становить 3 716 370,05 грн, з яких: 1 741 512,00 грн - залишок боргу за договором позики; 1 974 858,05 грн - пеня за період з 16 травня 2019 року до 17 січня 2020 року.
19 березня 2020 року ОСОБА_2 звернув стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16 квітня 2019 року № 1684. Реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 здійснена на підставі договору іпотеки, серія та номер 1684, виданому 16 квітня 2019 року, видавник - приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М. Відомості до реєстру внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51717596 від 20 березня 2020 року, приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М.
19 березня 2020 року ОСОБА_2 звернув стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16 квітня 2019 року № 1686. Реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 здійснена на підставі договору іпотеки, серія та номер 1686, виданому 16 квітня 2019 року, видавник - приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М. Відомості до реєстру внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51717174 від 20 березня 2020 року, приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М.
Для реєстрації права власності іпотечного майна за ОСОБА_2 приватному нотаріусу Київського МНО Гамаль І. М. було надано: оригінали договорів іпотеки від 16 квітня 2019 року за реєстровими № № 1684, 1686; повідомлення про передачу заяви (вимоги) ОСОБА_1 ; довідку про заборгованість ОСОБА_1 за договором позики від 16 квітня 2019 року за реєстровим № 1683; документи, що підтверджують особу; звіти про оцінку майна; квитанцію про сплату адміністративного збору.
23 грудня 2020 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 9544, видавник - приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М., номер запису про право власності 39885745. Відомості до реєстру внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55896859, приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М.
23 грудня 2020 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 9547, видавник - приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М., номер запису про право власності 39885303. Відомості до реєстру внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55896420 від 23 грудня 2020 року приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 посилалася на порушення порядку звернення стягнення у позасудовому порядку на належні їй квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 ,передані в іпотеку  ОСОБА_2 за іпотечними договорами від 16 квітня 2019 року № № 1684, 1686 у забезпечення виконання договору позики від 16 квітня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 .
Кредитні правовідносини за своєю правовою природою є договірними цивільними відносинами, на них повною мірою поширюються вимоги цивільного законодавства, зокрема приписи про неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також принципи свободи договору, судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності, передбачені статтею 3 ЦК України.
Зазначені приписи вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8 ЦК України), за звичаями ділового обороту (стаття 7 ЦК України); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства тощо (стаття 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).
Зазначені правила чинного цивільного законодавства, які містять принципи регулювання цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, відповідно до законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.
Відповідно до статті 526 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 625 ЦК України).
За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, зокрема, у Законі України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
У частині першій статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та / або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 
Згідно з частиною першою та абзацом другим частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Відповідно до частин першої, четвертої, п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і шляхом позасудового (добровільного) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.
Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договорі про задоволення вимог іпотекодержателя викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) та у постановах Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19 (провадження № 61-4790св24), від 30 липня 2024 року у справі № 754/17295/20 (провадження № 61-1565св24).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) виснувала, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.
Отже, як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом договору правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі.
Суди першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, установили, що іпотечні договори від 16 квітня 2019 року передбачали відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (пункт 5.1 договорів).
Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням, за іпотекодержателем.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - в редакції, чинній на час вчинення оспорюваних реєстраційних дій) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих / отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127) визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
Відповідно до положень пункту 61 Порядку № 1127 (тут і далі - в редакції, чинній на час вчинення оспорюваних реєстраційних дій) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або
засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або
засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або
засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами);
3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;
4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк. 
Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Верховний Суд послідовно зазначає під час розгляду справ у подібних правовідносинах, що метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі).
Сторони іпотечних договорів  ОСОБА_2 та   ОСОБА_1 за взаємною домовленістю встановили порядок надсилання (вручення) повідомлень за цими договорами, зокрема вимоги, передбаченої частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», та визначили, що таку вимогу потрібно вважати зробленою належним чином у випадку, якщо вона здійснена у письмовій формі та надіслана рекомендованим / цінним листом або передана через нотаріальні органи в порядку, передбаченому Законом України «Про нотаріат» або вручена особисто (пункт 5.2) (т. 1, а. с. 68-73).
Відповідно до статті 84 Закону України «Про нотаріат» (тут і далі - в редакції, чинній на час вчинення оспорюваних реєстраційних дій), нотаріус передає заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви надсилаються поштовим відправленням з повідомленням про вручення або передаються адресатам особисто під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів.
У справі, яка переглядається, установлено, що 17 січня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського МНО Гамаль І. М. із повідомленням, в якому просив приватного нотаріуса передати ОСОБА_1 вимогу в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а. с. 212).
17 січня 2020 року приватний нотаріус Київського МНО Гамаль І. М. передала ОСОБА_1 вимогу ОСОБА_2 (у порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку»), у якій останній вимагав усунути порушення основного зобов`язання, а саме сплатити заборгованість за договором позики, розмір якої станом на 17 січня 2020 року становить 3 716 370,05 грн, та повідомив, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку має намір звернути стягнення на предмети іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а. с. 213).
Факт отримання зазначеної вимоги іпотекодавцем ОСОБА_1 підтверджується розпискою, вчиненою на зворотному аркуші вимоги (т. 1, а. с. 213, зворот).
Установлено, що для реєстрації права власності на підставі договорів іпотеки ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу Київського МНО Гамаль І. М.: договори іпотеки від 16 квітня 2019 року, умови яких містять застереження щодо можливості передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку; копії письмової вимоги від 17 січня 2020 року про усунення порушення основного зобов`язання з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку; повідомлення приватного нотаріуса Київського МНО Гамаль І. М., яким передано ОСОБА_1 вказану вимогу з відміткою про її отримання ОСОБА_1 особисто; довідку про заборгованість за основним зобов`язанням; звіти про оцінку іпотечного майна (т. 2, а. с. 78-111).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що ОСОБА_2 під час реєстрації права власності на спірні квартири надав державному реєстратору всі необхідні документи, визначені статтями 35, 37 Закону України «Про іпотеку», пунктом 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державний реєстратор, прийнявши надані документи, здійснив реєстрацію відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому відсутні правові підстави для скасування оспорюваних рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ОСОБА_2 . 
Доводи касаційної скарги про недотримання судами вимог всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Під час розгляду справи позивачка заперечувала щодо отримання та підписання нею вимоги ОСОБА_2 про усунення порушень основного зобов`язання, у зв`язку з чим за її клопотанням місцевий суд призначив судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання, зокрема, чи виконано рукописний текст «Отримала особисто 17.01.2020 ОСОБА_1 » та підпис у повідомленні приватного нотаріуса Київського МНО Гамаль І. М. від 17 січня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 224, від імені ОСОБА_1 безпосередньо самою ОСОБА_1 чи іншою особою?
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 11 листопада 2022 року № 12095/12096/22-32 рукописний запис «Отримала особисто 17.01.2020 ОСОБА_1 » та підпис від імені ОСОБА_1 , що містяться на зворотній стороні аркуша повідомлення від 17 січня 2020 року, складеного від імені приватного нотаріуса Київського МНО Гамаль І. М. на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 224, виконані ОСОБА_1 (т. 3, а. с. 60-78).
У травні 2023 року позивачка подала до суду клопотання про виклик судових експертів для роз`яснення зазначеного висновку судової почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що висновок містить суперечності, для з`ясування яких потребуються спеціальні знання. 
Суд першої інстанції ухвалою від 12 травня 2023 року відповідне клопотання позивачки задовольнив, викликав у судове засідання експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 
У судовому засіданні 13 липня 2023 року були допитані експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з питань, щодо яких у позивачки були наявні сумніви. За результатами дослідження висновку експертів, їх пояснень у судовому засіданні місцевий суд зазначив про відсутність підстав вважати, що наданий висновок за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, а тому вважав його належним доказом у справі.
Крім того, суди мотивували відхилення доводів позивачки про те, що усупереч вимогам частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_2 не відшкодував ОСОБА_1 перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, зазначивши, що такі доводи спростовуються матеріалами справи. 
Так, у заяві ОСОБА_1 від 26 травня 2020 року, засвідченої приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М. за реєстровим № 2919, та заяві від 23 грудня 2020 року, засвідченої приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М. за реєстровим № 9550, позивачка заявила про відсутність будь-яких матеріальних та фінансових претензій до ОСОБА_2 у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки за договорами іпотеки № № 1684, 1686 від 16 квітня 2019 року та заявила про відшкодування ОСОБА_2 перевищення вартості предмета іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а. с. 220, 221).
Відповідно до вказаного вище висновку судової почеркознавчої експертизи, рукописний запис « ОСОБА_1 » та підпис від імені ОСОБА_1 у зазначених заявах від 26 травня 2020 року та 23 грудня 2020 року виконані ОСОБА_1 , що спростовує доводи позивачки про непідписання нею цих заяв.
У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неповне встановлення судами обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи, не навела конкретних обставини, які, на її думку, не встановлені, чому вони є суттєвими або як вони могли вплинули на прийняття оскаржуваних судових рішень, тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо недотримання судами обов`язку під час розгляду справи вимог всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. 
Верховний Суд вважає безпідставними доводи заявниці про порушення апеляційним судом норм процесуального права, які полягають у тому, що апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання позивачки про призначення повторної почеркознавчої експертизи у судовому засіданні без постановлення ухвали окремим документом, що є порушенням частини восьмої статті 259 ЦПК України. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, рішення, постанови, судові накази.
Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (частина друга статті 258 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої, п`ятої та восьмої статті 259 ЦПК України для постановлення ухвал, що оформлюються окремим документом, суд оголошує перерву. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом без оформлення окремого документа, зазначаються у протоколі судового засідання. Усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах.
У частині десятій статті 268 ЦПК України зазначено, що в ухвалі, яку суд постановляє в судовому засіданні без оформлення окремого документа, оголошуються висновок суду та мотиви, з яких суд дійшов такого висновку.
Отже, вирішення клопотання позивачки про призначення повторної почеркознавчої експертизи має вирішуватись судом шляхом постановлення ухвали, зокрема й без оформлення окремого документа, із зазначенням висновків суду і мотивів, з яких суд дійшов відповідного висновку.
Подібні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04 березня 2026 року у cправі № 902/580/25, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 259 ЦПК України.
З матеріалів справи убачається, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи у судовому засіданні 03 червня 2025 року відхилив клопотання  ОСОБА_1  про призначення повторної почеркознавчої експертизи у зв`язку з тим, що заявниця не навела достатніх підстав для проведення повторної експертизи на стадії апеляційного перегляду справи.
Колегія суддів зазначає, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14-ц).
Процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (постанова Верховного Суду від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/14).
Таким чином, установивши, що висновок судової почеркознавчої експертизи від 11 листопада 2022 року № 12095/12096/22-32 не суперечить матеріалам справи та не викликає сумнівів у його правильності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для призначення у справі повторної експертизи. 
Доводи заявниці про те, що адвокатка Садова В. В. не могла представляти інтереси відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 21 березня 2025 року до 21 травня 2025 року, оскільки її свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю було зупинене відповідно до рішення ВКДКА від 21 березня 2025 року були предметом оцінки апеляційного суду у судовому засіданні 03 червня 2025 року та не знайшли підтвердження у контексті відсутності у адвоката повноважень на представництво інтересів клієнта.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги Гавриленко А. С. про те, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 811/1507/18, від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18, від 03 серпня 2020 року у справі № 428/3851/19, від 12 липня 2021 року у справі № 750/7902/20, щодо документів, які підтверджують повноваження адвоката на представництво довірителя.
У вказаних постановах Верховний Суд зазначив, що за приписами статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Виснував, що ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).
У справі, яка переглядається, 03 березня 2025 року адвокатка Садова В. В., яка діяла в інтересах відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подала до апеляційного суду за допомогою підсистеми «Електронний Суд» відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , до якого додано, зокрема ордери від 28 лютого 2025 року на представництво інтересів  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в Київському апеляційному суді.
04 квітня 2025 року адвокатка Садова В. В. повідомила апеляційний суд про те, що відповідно до рішення ВКДКА від 21 березня 2025 року, копію вступної та резолютивної частини якого адвокатка отримала 26 березня 2025 року, до останньої застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю строком на 2 місяці (до 21 травня 2025 року), у зв`язку з чим просила відкласти розгляд справи на іншу дату.
07 квітня 2025 року від адвокатки Буцан О. В., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням адвокатки на лікуванні.
Апеляційний суд протокольною ухвалою від 08 квітня 2025 року зазначені клопотання задовольнив, відклав розгляд справи на 03 червня 2025 року.
З наведеного убачається, що ордер на представництво адвокаткою Садовою В. В. відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписано 28 лютого 2025 року, тобто до зупинення права Садової В. В. на зайняття адвокатською діяльністю, при цьому у цей період остання не здійснювала представництво вказаних довірителів у суді апеляційної інстанції, оскільки розгляд справи було відкладено.
Отже, доводи позивачки про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду щодо застосування апеляційним судом статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» не підтвердилися, такі доводи зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду по суті спору, що не може бути правовою підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги про недотримання апеляційним судом незмінності складу суду, яке, на думку заявниці, полягає в тому, що 02 червня 2025 року відбулася зміна складу колегії суддів апеляційного суду, водночас вже 03 червня 2025 року прийнято оскаржувану постанову, слід зазначити таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.
Чинне процесуальне законодавство не надає визначення терміну «неповноважний склад суду», однак неповноважним склад суду можна вважати, якщо: 1) справу розглянуто з порушенням правил підсудності; 2) справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді, строк повноважень якого закінчився; 3) справу розглянуто і вирішено особою, яка не є суддею цього суду, або за її участі; 4) справу передано на розгляд судді з порушенням встановленого порядку розподілу судових справ або з порушенням принципу незмінності складу суду; 5) справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді, який брав участь у її вирішенні; 6) справу, яку належить розглядати колегіально, розглянуто і вирішено суддею одноособово. Така позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2024 року в справі № 640/19764/20.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2024 року справу № 753/5277/21 визначено склад суду: Желепа О. В. (головуючий суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегія: Немировська О. В., Мазурик О. Ф. (т. 5, а. с. 133).
Згідно з протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 19 лютого 2025 року суддю Немировську О. В. у зв`язку з припиненням її повноважень замінено на суддю Поливач Л. Д.
Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 02 червня 2025 року суддю Мазурик О. Ф. у зв`язку з припиненням її повноважень замінено на суддю Поліщук Н. В.
Згідно з протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 02 червня 2025 року суддю Поливач Л. Д. у зв`язку з запланованою відпусткою замінено на суддю Соколову В. В.
Згідно з підпунктом 2.3.22 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02 квітня 2015 року № 25, у редакції, чинній на час розгляду справи в апеляційному суді, відповідно до визначеного процесуальним законодавством принципу незмінності складу суду, розгляд справи, як правило, проводиться визначеною автоматизованою системою колегією суддів.
У разі неможливості продовження розгляду справи одним із суддів- членів колегії (призов на військову службу, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, довготривале перебування на лікарняному або у відпустці тощо) заміна судді-члена колегії здійснюється автоматизованою системою на підставі мотивованого розпорядження керівника апарату суду (або уповноваженої ним особи) на виконання службової записки судді-доповідача у справі з метою дотримання передбаченого законом строку розгляду цієї справи у порядку, зазначеному в підпункті 2.3.21 пункту 2.3 цього Положення.
Отже, зміна складу суду під час апеляційного перегляду справи була проведена Київським апеляційним судом згідно з вимогами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02 квітня 2015 року № 25.
Розгляд справи в суді апеляційної інстанції 03 червня 2025 року було проведено за участі, представника позивачки адвокатки Буцан О. В. та представника відповідачів адвокатки Садової В. В., відповідно до протоколу судового засідання сторонам було роз`яснено право заявити відвід суддям, водночас сторони, зокрема адвокатка Буцан О. В. відводів складу суду не заявляла (т. 5, а. с. 226, 227).
У зв`язку з наведеним колегія судів Верховного Суду вважає, що доводи касаційної скарги заявника в цій частині є необґрунтованими.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах про належне повідомлення іпотекодавця відповідно до положень статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень з огляду на вказані вище висновки, зокрема викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.
Передання приватним нотаріусом Київського МНО Гамаль І. М. іпотекодавцю  ОСОБА_1 повідомлення (вимоги) іпотекодержателя ОСОБА_2 про усунення порушення у порядку статті 84 Закону України «Про нотаріат» не змінює суті правовідносин та не свідчить про відсутність висновку Верховного Суду щодо зазначених заявницею норм матеріального права.
ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в цілому, хоча доводи скарги стосуються лише незгоди з рішеннями судів в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_2 на спірні квартири. 
Касаційна скарга не містить доводів у частині вирішення позовних вимог про витребування квартир, зобов`язання державних реєстраторів поновити відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про ОСОБА_1 як про власника квартир та про скасування записів про право власності, тому в цій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/20 54/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Буцан Оксана Володимирівна, залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв