ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/546/22	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Шатернікова М.І. 
при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом Керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області (61038, м. Харків, вул. Маршала Батицького, 23)
до 1. Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н. Конституції, 7; код 04059243) ,
2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, (61003, м. Харків, м-н. Конституції, 16; код 14095412) ,
3. Фізичної особи-підприємця Манжай Альбіни Володимирівни ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ),
4. Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідент. номер НОМЕР_2 )
про витребування майна

за участю представників:
прокурор – Панова М.С.
1 відповідача – не з`явився
2 відповідача – не з`явився
3 відповідача – не з`явився
4 відповідача – Орлов О.В.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Харківської області знаходиться справа №922/546/22 за позовом до Харківська міська рада, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та до Фізичної особи-підприємця Манжай Альбіни Володимирівни і фізичної особи ОСОБА_1 , згідно якого прокурор просить суд визнати незаконним та скасувати п. 18 додатку 1 до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.06.2018 № 5584-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Манжай Альбіною Володимирівною, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 126; витребувати у ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04059243) нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18, загальною площею 76,9 кв.м. в житловому будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_3 . Також, прокурор просить суд покласти на відповідачів судові витрати.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.06.2022 у справі було прийнято позовну заяву прокуратури до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/546/22, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. При цьому, у зв`язку з винятковими обставинами вирішено про час та місце проведення підготовчого засідання повідомити учасників справи додатково.
08.08.2022 року до суду від відповідача-1 (Харківська міська рада) через канцелярію суду, подано заяву (вх. № 7884) про застосування строку позовної давності.
Одночасно 08.08.2022 року до суду Харківською міською радою надано відзив на позовну заяву (вх. № 7886), в якому останній проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову вказує на те, що Харківською міською радою та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради повністю дотримано спосіб і порядок проведення процедури приватизації спірних нежитлових приміщень. Крім того, вказує на те, що в позовній заяві не зазначено чим саме та чиї права порушено при укладенні спірних договорів купівлі-продажу. Одночасно відповідач, наголошує на відсутності підстав здійснення представництва інтересів держави в суді та недотримання вимог ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру".
26 серпня 2022 року через систему "Електронний суд" представником прокуратури подано заперечення (вх. № 8733) щодо невірного викладення Харківською міською радою обставин справи щодо можливості прокурора бути обізнаним про порушення прав територіальної громади, в якій прокурор просить відмовити у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Одночасно прокурором надано відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог наполягає, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, оскільки орендар жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді не здійснював, навіть не зверталось та не отримувало дозволу на такі поліпшення. За твердженнями прокурора, наявна протиправна поведінка самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо визначених підстав для приватизації майна шляхом викупу, звернувся до органу місцевого самоврядування з відповідною заявою, що свідчить про недобросовісність дій відповідача - 3, як орендаря та покупця. Одночасно прокурор не погоджується із твердженням другого відповідача щодо необґрунтованості заявлення вимог до четвертого відповідача - фізичної особи, оскільки ч. 1 статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду. Тобто, за загальним правилом, спори щодо приватизації комунального майна відносяться до юрисдикції господарських судів. разом з тим, прокурор наголошує, що прокурор набуває право нас реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно, а відтак звернення прокурора до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства прав, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність.
30.11.2022 року відповідачем 4 до суду подано заяву (вх. 15147) в якій останній просить зобов`язати прокурора зробити внесок грошових коштів на депозитний рахунок вартості нерухомого майна, яке останній просить витребувати у громадянина ОСОБА_1 .
Ухвалою господарського суду Харківської області від 30 листопада 2022 року провадження у справі № 922/546/22 було зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 925/1133/18 та оприлюднення повного тексту постанови.
19 вересня 2025 року через систему "Електронний суд" представником Салтівської окружної прокуратури м. Харкова подано заяву (вхідний № 21658) про поновлення провадження у справі, оскільки на даний час Великою Палатою Верховного Суду справу № 925/1133/18 розглянуто та прийнято постанову від 11 червня 2024 року.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.09.2025 провадження у справі № 922/546/22 було поновлено; продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до 07.12.2025 року включно та призначено проведення підготовчого засідання у справі на 16 жовтня 2025 року о 12:00.
14.10.2026 відповідачем 4 подано до суду:
- заяву про закриття провадження у справі (вх.23870), з посиланням п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки спірні приміщення належать на праві власності фізичній особі - ОСОБА_1 ;
- заяву (вх. № 23872) про застосування строків позовної давності, оскільки перебіг позовної давності почався з моменту укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна ОСОБА_2 ; 
- заяву про залишення позову без розгляду (вх. 23874) з посиланням на приписи Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" від 12 березня 2025 року № 4292-IX та необхідністю дотримання балансу інтересів сторін на час розгляду справи та випадок втрати майна добросовісним набувачем чи переходу права власності.
Водночас, 16.10.2025 підготовче засідання у справі № 922/546/22 не було проведено у зв`язку з відрядженням та відпусткою судді Шатернікова М.І. з 07.10.2025 по 19.11.2025.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.11.2025 після усунення обставини, які перешкоджали виконанню обов`язків судді, проведення підготовчого засідання у справі № 922/546/22 було призначено на 04 грудня 2025 року о 11:00.
02.12.2025 року до суду відповідачем-1 надані додаткові пояснення (вх.№ 28027), згідно з якими останні, зокрема наголошує, що в даному випадку заходи щодо приватизації спірних нежитлових приміщень на підставі рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 № 1008/18 здійснювались Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради з 07.03.2018 вже у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 № 2269-VIIІ, тобто приватизація спірних приміщень хоча і була розпочата до набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна», проте процедура продажу завершена не була і завершувалася вже після набрання чинності вказаним Законом 07.03.2018, а оформлення оспорюваного договору купівлі-продажу № 5584-В-С здійснювалося 13.06.2018 на підставі наказу від 13.06.2018 № 200. А відтак, застосуванню підлягають положення абзацу 1 пункту 2 розділу V цього Закону, що приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону. А тому, підлягає застосуванню й строк позовної давності, визначений у абз. 2 ч. 2 ст. 30 Закону № 2269-ІІІ, а саме для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить ТРИ МІСЯЦІ. Одночасно Харківською міською радою наголошено, що у разі застосування такого заходу, як витребування майна, не буде дотримано необхідного балансу, це потягне за собою виключно негативні наслідки, а відповідачі у вказаній справі № 922/546/22 понесуть «індивідуальний і надмірний тягар»;, фактично, всі доводи прокуратури щодо підстав витребування спірного нерухомого майна зводяться виключно до нібито порушення процедури приватизації цього майна, тобто здійснення першого правочину за участі Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФОП Манжай А.В. Проте, ОСОБА_1 не був учасником процедури приватизації спірного нерухомого майна. А тому, враховуючи наявні обставини справи, ця особа апріорі не може вважатися недобросовісним набувачем в даному випадку. А відтак відповідач - проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі.
04.12.2025 відповідачем 4 подано до суду заяву про зловживання правом прокурором Салтівської окружної прокуратури міста Харкова у справа № 922/546/22 (вх. 28259), в якій заявник стверджує, що зловживаючи правом прокурор намагається спричинити моральну та майнову шкоду громадянину ОСОБА_1 та намагається спонукати суд порушити ст. 57 Закону України «Про правосуддя та статус суддів», у зв`язку з чим посилаючись на пункт 1 ч. 2 ст. 185 ГПК України, просить суд постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.
Через технічну помилку у роботі підсистеми відеоконференцзв`язку, проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку тимчасово було не можливе, що підтверджується актом Господарського суду Харківської області про несправність (неналежне функціонування) системи відеоконференцзв`язку від 04.12.2025 року.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.12.2025, в порядку приписів п. 3 ч. 2 ст. 183 та п. 3 ч. 2 ст. 202 ГПК України, проведення підготовчого засідання у справі № 922/546/22 було відкладено на 11 грудня 2025 року о 12:00. Цією ж ухвалою було прийнято до розгляду заяву Салтівської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області (вх. № 24621 від 23.10.2025 року) про зміну предмета позову, якою виключено частину заявлених вимог, а саме щодо визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради в частині та визнання недійсним договір, та продовжено розгляд справи щодо позовної вимоги про:
- скасування державної реєстрації змін розділу, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 1362676363101, проведену 16.09.2020 приватним нотаріусом Харківського МНО Клопотовим С.Д. (рішення від 21.09.2020 з індексним номером 54171811) за заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), згідно яких: нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18 в житловому будинку літ. «А-3» по Салтівському шосе, 12 у м. Харкові змінено на 4-кімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_4 ; загальну площу об`єкта змінено з 76,9 кв.м на загальну площу 76,9 кв.м, житлову площу 54,0 кв.м.; до переліку документів, поданих для державної реєстрації, додано технічний паспорт та довідку від 15.09.2020, видані ФО-П Циганковим Є.В.;
- витребування в ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ: 04059243) об`єкт нерухомого майна (нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18, загальною площею 76,9 кв.м., у житловому будинку літ. «А-3» по АДРЕСА_5 , придбані в ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 16.10.2018, посвідченим приватним нотаріусом Харківського МНО Малаховою Г.І. (реєстровий № 2391), (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1362676363101).
У підготовчому засіданні 11.12.2025 у справі суд вирішив за можливе зобов`язати прокурора у наступне судове засідання надати четвертому відповідачу копію позовної заяви та копію заяви про зміну предмету позову та постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання в порядку п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України на 12 грудня 2025 року об 11:30 год.
У підготовче засідання 12.12.2025 р. четвертий відповідач не з`явився, судом було постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в порядку передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України на 25 грудня 2025 року о 13:30 год.
04.12.2025 відповідачем 4 подано до суду заяву про неправомірні дії суд (вх. 29238), в якій заявник з посиланням на порушення прав фізичної особи - громадянина ОСОБА_1 в матеріальних правовідносинах, наголошуючи на необхідності урахування урахуванням заяв відповідача ОСОБА_1 від 04 жовтня 2025 року: про закриття провадження у справі; про залишення позовної заяви без розгляду; про застосування строків позовної давності; заяви відповідача від 14.11.2025 року про зловживання правом прокурором Салтівської окружної прокуратури міста Харкова та керуючись на пункт 1 ч. 2 ст. 185 ГПК України, просить суд постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.12.2025 було розглянуто зауваження ОСОБА_1 щодо протоколу судового засідання від 12.12.2025 та відхилено зауваження відповідача 4 на протокол судового засідання від 12.12.2025. В
Разом з тим, з тексту поданих зауважень у сукупності з дослідженням матеріалів справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 подано до суду заяву про закриття провадження у справі, заяву про застосування строків позовної давності та заяву про залишення позову без розгляду з посиланням на приписи Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" від 12 березня 2025 року № 4292-IX.
Додатково, аналогічні заяви повторно були подані до суду 22.12.2025, а саме про закриття провадження у справі зареєстровано за вх. 29954; про застосування строків позовної давності зареєстровано за вх. 29955; про залишення позову без розгляду з посиланням на приписи Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" від 12 березня 2025 року № 4292-IX., ч. 6 ст. 164 ГПК України та ст. 390 ЦК України (вх. 29956). Крім того, заявник наполягав на поверненні до стадії підготовчого провадження та розгляді заявлених клопотань (заява вх.29953) 
Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.12.2025 було постановлено про повернення до стадії підготовчого провадження у справі № 922/546/22 з метою вирішення на цій стадії заявлених відповідачем 4 клопотань та вчинення інших процесуальних дій. В цій же ухвалі наголошено, що заяви про закриття провадження у справі та застосування строків позовної давності судом буде вирішено одночасно з прийняттям кінцевого процесуального документу у справі, 
Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.12.2025 було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, з посиланням на характер спірних правовідносин та наявність прямої вказівки закону на вид судочинства, у якому має розглядатись така категорія справ, у зв`язку з чим спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки участь фізичної особи у процедурі відчуження майна не змінює правової природи такого юридичного спору та не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства. Цією ж ухвалою вирішено зупинити провадження по справі № 922/546/22 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/2555/21 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Господарського суду Харківської області від 25.12.2025 у справі №922/546/22 про зупинення провадження у справі було задоволено; ухвалу господарського суду Харківської області від 25.12.2025 р. у справі № 922/546/22 в зазначеній частині - скасовано; справу № 922/546/22 направлено для продовження розгляду до господарського суду Харківської області. В частині апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Харківської області від 25.12.2025 р. у справі № 922/546/22 щодо відмови у задоволенні заяви про закриття провадження у справі закрито апеляційне провадження.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 було призначено розгляд справі № 922/546/22 у підготовчому засіданні на 16.04.2026 року.
15.04.2026 року відповідачем 4 подано до суду наступні заяви:
- про залучення нотаріуса в якості співвідповідача (вх. 9002), в якій фактично просить суд залучити в якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_1 приватного нотаріуса Малихову Галину Іванівну Харківського міського нотаріального округу. 
- про зупинення провадження у справі (вх. 9004) до розгляду касаційної скарги на ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.12.2025 року у справі № 922/546/22 про закриття провадження у справі, після перегляду її в апеляційному порядку.
- про повернення позовної заяви (вх. 9007), обґрунтовану з посиланням на приписи п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України та відсутність підстав для зверненням з позовом прокурора, оскільки прокурором під виглядом зміни предмета позову подано новий позов.
У підготовчому засіданні 16.04.2026 р. постановлено:
- протокольну ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника відповідача 4 (вх. 9002) про залучення приватного нотаріуса у якості 3-ї особи, оскільки заявником не доведено та з правовідносин, що склались між сторонами не вбачається, що рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки зазначеної особи, зокрема враховуючи ту обставину, що жодна із сторін не оскаржує факти встановлені приватним нотаріусом; 
- протокольну ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника відповідача 4 (вх. 9004) про зупинення провадження до розгляду касаційної скарги, оскільки ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.03.2026 у справі № 922/546/22 відмовлено у відкритті касаційного провадження у цій справі; 
- протокольну ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника відповідача 4 (вх. 9007) про повернення позовної заяви, враховуючи зумовленість вказаної заяви висновками Великої Палати Верховного Суду та враховуючи той факт, що заява прокурора про зміну предмета позову (вх. № 24621 від 23.10.25), визнана такою, що відповідає приписам ст. 46 ГПК України та що така заява не є одночасною зміною підстав і предмета позову; 
- протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в порядку передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України на 14.05.2026 о 12:30. Роз`яснено, що подані відповідачем заяви, прийняті до розгляду під час розгляду справи, будуть вирішені судом під час розгляду справи по суті та безпосереднього дослідження доказів у справі, оскільки фактично у вказаних заявах викладена правова позиція та заперечення заявника щодо позовних вимог прокурора.
27.04.2026 відповідачем - 4 подано заяву (вх. 10061) щодо нерозгляду заяв останнього, в якій перелічені всі заяви подані впродовж розгляду справи. Одночасно, повторно подано заяву про закриття провадження у справі (вх. 10063). 
Крім того, 12.05.2026 прокурор надав Господарському суду Харківської області через систему "Електронний суд" клопотання про зупинення провадження у справі № 922/546/22 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/1414/20 та оприлюднення повного тексту постанови.
В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що результат розгляду справи №922/546/22 залежить від результатів касаційного перегляду судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема у справі №922/1414/20 (оскільки ставиться питання щодо відступу від висновків Верховного Суду відкладених саме у постановах №922/5241/21 та №925/1133/18) Великою Палатою Верховного Суду, а також з метою дотримання єдності судової практики є необхідність зупинення провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №922/1414/20 та оприлюднення повного тексту постанови.
Розглянувши клопотання прокуратури про зупинення провадження у справі, враховуючи здійснення розгляду справи по суті, не знаходження підстав для повернення до підготовчого провадження, приймаючи до уваги приписи ст. 228 ГПК України, якою унормовано право суду на зупинення провадження у справі, а не обов`язок, суд не знаходить обґрунтованих підстав для його задоволення. 
Одночасно, повторно роз`яснено, що подані відповідачем заяви, прийняті до розгляду під час розгляду справи, будуть вирішені судом під час розгляду справи по суті та безпосереднього дослідження доказів у справі, оскільки фактично у вказаних заявах викладена правова позиція та заперечення заявника щодо позовних вимог прокурора. При цьому, суд враховано, що фактично згідно з поданими заявами у їх сукупності відповідач 4 - ОСОБА_1 не погоджується з правовою позицією прокурора та обґрунтовуючи заперечення проти позову вказує на те, що:
- прокурором не доведена правомірність представництва інтересів держави у суді шляхом звернення з даним позовом до суду від власного імені всупереч вимогам процесуального закону, за відсутності органу права якого порушені;
- прокурором не доведена правомірність звернення із зміною предмету позову в межах Господарської юрисдикції, з посиланням на той факт, що відповідач 4 є фізичною особою та володіє спірною нерухомістю, яка є житловим фондом;
- прокурором пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами;
- прокурором обраний невірний спосіб захисту, а саме: виступаючи в процесі самостійною фігурою, прокурор не є стороною оскаржуваного правочину, а отже не має права заявляти вимогу про застосування реституції. Крім цього, реституція має двосторонній характер, однак про жодне відшкодування Орлову О.В. у позові не йдеться;
- прокурором не враховано презумпцію добросовісності набувача та не внесено вартість нерухомого майна на депозитний рахунок суду.
Присутній у судовому засіданні прокурор просив позовні вимоги задовольнити повністю.
Відповідачі 1, 2, 3 явку своїх повноважних представників в судові засідання не забезпечили, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.
Четвертий відповідач проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. У разі якщо суд прийде висновку про наявність підстав для задоволення позову, просив застосувати позовну давність.
У судовому засіданні 14.05.2026 після стадії судових дебатів, суд, керуючись ст. 219, 234 ГПК України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та постановив про відкладення ухвалення та проголошення судового рішення у справі № 922/546/22, визначивши дату судового засідання 15 травня 2026 року о 10:30 год.
З огляду на те, що у матеріалах справи достатньо документів для вирішення спору по даній справі, у судовому засіданні 15.05.2026 р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду по даній справі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що спірне нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18 загальною площею 76,9 кв.м. в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_5 , літ «А-3», належало на праві власності територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, державну реєстрацію права власності на які проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.09.2017, номер запису про право власності: 22535182; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1362676363101.
Як вказує прокурор в позовній заяві, Харківською місцевою прокуратурою № 2 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017221080000002 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365-2 КК України. Відомості в ЄРДР внесені за фактами службового підроблення під час оцінки та продажу комунального майна Харківською міською радою.
В ході досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління комунального майна) було проведено вилучення ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень розташованих за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 12, літ «А-3».
Вивченням зазначеної приватизаційної справи встановлено, що 24.01.2018 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Манжай Альбіною Володимирівною (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 1380.
На підставі вказаного договору у строкове платне користування орендарю передано нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18 загальною площею 76,9 кв.м. в житловому будинку, розташованому за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 12, літ «А-3», яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова.
Цей договір діє з 24.01.2018 до 24.12.2020.
У пункті 3.1. вказаного договору оренди зазначено, що вартість об`єкту оренди становить 167000,00 грн без ПДВ.
Відповідно до умов договору оренди орендар зобов`язаний змінювати стан орендованого майна виключно за письмовою згодою орендодавця (п.4.7.); здійснювати ремонт та реконструкцію за письмовою згодою орендодавця на підставі документації, оформленої відповідно до чинного законодавства (п. 4.8.).
Актом прийому-передачі від 24.01.2018 майно, зазначене у договорі оренди, передано орендарю.
Орендар 01.02.2018 звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з листом про надання дозволу на приватизацію орендованого майна.
Рішенням 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.02.2018 № 1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу).
Пунктом 18 вказаного переліку передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем - ФОП Манжай А.В. підлягають: нежитлові приміщення 1-го поверху у житловому будинку за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 12, літ «А-3», загальною площею 76,9 кв.м.
ФОП Манжай А.В. 26.02.2018 до Управління комунального майна подано заяву № 3177 про проведення оцінки нежитлових приміщень з метою приватизацію орендованого майна.
На підставі заяви орендаря, 28.02.2018 Управлінням комунального майна та приватизації направлено лист № 2545 ФОП Остащенко К.Ю., як суб`єкту оціночної діяльності, з пропозицією провести оцінку майна, з метою визначення вартості об`єкта для приватизації шляхом викупу.
Суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Остащенко К.Ю. складено звіт про оцінку нежитлових приміщень загальною площею 76,9 кв.м. за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 12 станом на 28.02.2018, відповідно до якого вартість зазначеного майна склала 155400,00 грн без ПДВ. Будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, у тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.
13.06.2018 між Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради від імені якої діє Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФОП Манжай Альбіни Володимирівни було укладено договір № 5584-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 126, на підставі якого шляхом викупу за 186480,00 з ПДВ, у власність ФОП Манжай А.В. перейшло майно, яке було орендовано на підставі договору оренди № 1380 від 24.01.2018, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18 в житловому будинку літ «А-3», загальною площею 76,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1362676363101, нежитлові приміщення нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18 в житловому будинку літ «А-3», загальною площею 76,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані за власником - ОСОБА_2 , дата державної реєстрації 13.07.2018, номер запису про право власності: 27081443.
У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2018 № 2391 право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18 в житловому будинку літ «А-3», загальною площею 76,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 перейшло від ОСОБА_2 до Орлова Олександра Віталійовича.
Відповідно до умов договору № 2391, ринкова вартість майна згідно звіту про оцінку майна, виданого СОД ФОП Стеклянським В.О. 16.10.2018, становить 347795,07 грн.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - номер запису про право власності 28394962, об`єктом нерухомого майна є чотирикімнатна ізольована квартира АДРЕСА_6 , об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 76,9 кв.м., житлова площа 54 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 , дата державної реєстрації 16.10.2018, власник ОСОБА_1 .
Звертаючись з даним позовом до суду прокурор вказує на те, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, тому, на думку прокурора, відповідне рішення міської ради є незаконним, договір купівлі-продажу, укладений між ФОП Манжай А.В. та Управлінням комунального майна, суперечив вимогам законодавства, у зв`язку з чим вищевказані нежитлові приміщення підлягають витребуванню у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Харкова.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.
Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.
Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Надмірна формалізація "інтересів держави" може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі № 806/1000/17).
Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень – він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно.
У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частиною 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.
Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.
Водночас слід зазначити, що у постанові ВП ВС від 11 червня 2024 у справі № 925/1133/18 продемонстровано правову позицію ВП ВС щодо субсидіарної ролі, яку виконує прокурор, замінюючи в судовому провадженні відповідний компетентний орган, котрий усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У цій справі ВП ВС пояснила, що прокурор звертається до суду в особі органу, якщо: 1) орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; 2) орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави.
Натомість як самостійний позивач прокурор звертається до суду, якщо: 1) відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Як зазначає прокурор, саме прийняття Харківською міською радою рішення від 21.02.2018 № 1008/18, призвело до порушень приватизаційного законодавства та приватизації спірного майна в порушення передбаченого законом порядку, що унеможливлює звернення прокурора в інтересах Харківської міської ради, адже цей орган сам і допустив ці порушення та порушення прав громади.
З огляду на викладене, прокурор зазначає, що він є самостійним позивачем у цьому спорі, оскільки Харківська міська рада не може та не повинна бути позивачем за позовом прокурора, оскільки саме міська рада допустила порушення інтересів держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах, а тому вона не є органом, який може здійснювати захист порушених інтересів у тих самих відносинах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23.
Таким чином, в даному випадку прокурор звертається за захистом інтересів держави до суду як самостійний позивач, оскільки суб`єкт владних повноважень, до повноважень якого віднесені повноваження такого захисту, а саме Харківська міська рада, є відповідачем за вказаним позовом, тому відповідне повідомлення про звернення до суду Харківській міській раді не направлялось.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.
Згідно із ст. 327 ЦК України та ч. 5 ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування.
Постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2016 у справі № 916/2129/15 за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Аверс Строй” про витребування майна зазначено наступне. Так, “суспільним”, “публічним” інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння ТОВ “Аверс Строй” є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності об`єктів комунальної власності, які були передані із порушенням чинного законодавства.
Окрім цього, Верховний Суд України у постановах від 02.11.2016 у справі № 6- 2161цс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц зазначали, що воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Тож право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування.
Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.
З урахуванням того, що Харківська міська рада представляє інтереси міської громади, однак, у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона, як зазначає прокурор, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, прокурор самостійно подав позов у даній справі
Як зазначає прокурор, його звернення до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку, прокурором належним чином доведено бездіяльність уповноважених державних органів у спірних правовідносинах, що у свою чергу є підставою для подання відповідного позову безпосередньо прокурором в інтересах держави.
Одночасно судом наголошено, що з урахуванням характеру спірних правовідносин, а також наявності прямої вказівки закону на вид судочинства, у якому має розглядатись така категорія справ, спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а участь фізичної особи у процедурі відчуження майна (зв`язок з майном відчуженим в процесі приватизації) не змінює правової природи такого юридичного спору та не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства, що спростовує твердження відповідача - 4 та безпідставність поданих заяв про закриття провадження у справі.
Щодо суті матеріальних правовідносин.
Рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.02.2018 №1008/18 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" прийнято на підставі законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17 (далі - Програма).
Відповідно до п. 3.4 вказаної програми приватизація об`єктів здійснюється шляхом: викупу, продажу об`єктів приватизації на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продаж об`єктів приватизації за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, іншими способами, які встановлені спеціальними законами, що регулюють особливості приватизації об`єктів окремих галузей.
Викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.
Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України та ч. 1 ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного майна", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, основною метою приватизації є прискорення економічного зростання, залучення іноземних і внутрішніх інвестицій, зменшення частки державної або комунальної власності у структурі економіки України шляхом продажу об`єктів приватизації ефективному приватному власнику.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації поділяються на об`єкти малої приватизації та об`єкти великої приватизації.
До об`єктів малої приватизації належать, зокрема, єдині майнові комплекси державних і комунальних підприємств, їх структурних підрозділів, у тому числі єдині майнові комплекси та їх структурні підрозділи, що передані в оренду, крім єдиних майнових комплексів державних і комунальних підприємств, що належать до об`єктів великої приватизації; окреме майно. Окремим майном вважається рухоме та нерухоме майно державних або комунальних підприємств (у тому числі будівлі, споруди, нежитлові приміщення), майно, що залишилося після закінчення процедури ліквідації державних або комунальних підприємств, визнаних банкрутами; майно підприємств, що ліквідуються за рішенням органу, уповноваженого управляти державним або комунальним майном; майно державних або комунальних підприємств, що не були продані як єдині майнові комплекси; державне або комунальне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств та перебуває на обліку господарських товариств, створених унаслідок приватизації або корпоратизації.
Згідно зі ст. 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс).
Статтею 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачено, що продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності є, відповідно, органи приватизації, створені місцевими Радами.
Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.
Відповідно до ч. 1, 3 ст.11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
ЦК України одним зі способів захисту порушених прав передбачено віндикацію.
Оскільки прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади, то єдиною належною (зокрема ефективною) позовною вимогою є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади. Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №922/461/22, від 10.09.2024 у справі №922/459/22, від 24.09.2024 у справі №922/2555/21, від 09.10.2024 у справі № 922/3838/21.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За змістом статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності та добросовісності такого набуття.
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.
У спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/73/17).
Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
За загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на нерухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо нерухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на нерухоме майно накладений арешт. Виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на нерухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 06.07.2022 року у справі № 914/2618/16.
Вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 Цивільного кодексу України, слід перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.04.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 дійшла висновку також про те, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ст.388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).
При цьому, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на відомості, наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Схожі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.
Щодо застосування положень статей 387, 388 ЦК України Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.
Отже, судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності набувача, що суттєво для застосування як положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Як стверджує прокурор у позовній заяві розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно підлягає поверненню на підставі статті 388 ЦК України.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.
Отже, для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є визначальним питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору.
В даному випадку судом встановлено наявність обставини порушення відповідачем- (ХМР) вимог закону про приватизацію під час прийняття оспорюваного рішення про приватизацію об`єкта оренди шляхом викупу. Зокрема, зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що орендарем – Фізичною особою-підприємцем Манжай А.В. здійснювалися будь-які поліпшення орендованих нею приміщень за період перебування об`єкту нерухомого майна у неї в оренді, судом встановлено незаконність пункту 18 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18, що обумовлено відсутністю передбачених пунктом 1 частини першої статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" умов здійснення приватизації шляхом викупу.
Такий висновок судів відповідає правовій позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.
За таких обставин, оскільки договір купівлі-продажу від 13.06.2018 № 5584-В-С укладений на виконання рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 № 1008/18, яке прийнято з порушенням спеціального законодавства щодо приватизації нежитлових приміщень, тому зміст цього договору є таким, що суперечить статтям 1, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", статтям 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, свідчать про недобросовісність дій орендаря.
Разом з тим, на теперішній час спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., було відчужено ОСОБА_2 на користь покупця - ОСОБА_1 , продаж вчинено за 347796,00 грн.
На момент винесення судового рішення право власності на спірну нерухомість, яка зареєстрована 16.10.2018 у Державному реєстрі нерухомого майна як об`єкт житлової нерухомості за ОСОБА_1 .
У позовній заяві прокурор посилається на те, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні він дізнався про факти порушення вимог закону під час приватизації спірного майна.
Разом із тим, у розглядуваній справі прокурор не наводить обставин, які б свідчили про недобросовісність поведінки фізичної особи ОСОБА_1 , як кінцевого набувача спірного нерухомого майна, не надає відповідних доказів на підтвердження таких обставин.
Згідно із статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже договір купівлі-продажу є оплатним, одним із основних обов`язків продавця є оплата ціни товару.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
При цьому, суд враховує, що частина п`ята статті 12 ЦК України встановлює загальну презумпцію добросовісності, а саме якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідач (фізична особа ОСОБА_1 ), як кінцевий набувач спірного майна, знав чи міг знати про порушення порядку реалізації майна або про набуття ним майна всупереч закону.
Враховуючи оплатний характер набуття відповідачем (фізична особа ОСОБА_1 ) спірного нерухомого майна, відсутність можливості у відповідача ОСОБА_1 бути обізнаним (протилежного прокурором не доведено) про вибуття майна з комунальної власності з порушенням процедури приватизації, а також відсутність станом на дату укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень (на які (відомості) добросовісно покладався відповідач ОСОБА_1 ), господарський суд не вбачає ознак недобросовісності у діях кінцевого набувача спірного нерухомого майна – фізичної особи ОСОБА_1 .
В свою чергу, добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.03.2020 у справі № 199/7375/16, від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 11.04.2023 у справі № 923/1137/21.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми:
(1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер;
(2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;
(3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах.
Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Також суд враховує, що критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини:
- чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії.
Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють "трискладовий тест", за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.
У статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.
Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції також повинно переслідувати мету у суспільному інтересі (рішення ЄСПЛ у справі "Зеленчук і Цицюра проти України" (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine).
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden).
Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63-64 рішення у справі "Маркс проти Бельгії" (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає "необхідність" відповідного закону, а наявність "спільного інтересу" може спонукати державу до "здійснення контролю за використанням власності", включаючи розпорядження та спадкування.
ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (East/West Alliance Limited v. Ukraine).
Зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.
Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять "принцип автономного тлумачення понять", "принцип еволюційного (динамічного) тлумачення", "принцип європейського консенсусу", "принцип розсуду держави", "принцип ефективного тлумачення" та "принцип пропорційності та балансу інтересів".
Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.
Так, у рішенні у справі "Фрессо і Руар проти Франції" (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що "необхідність" будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.
У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на то потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.
Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.
ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.
Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.
Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен буди доведений до відома громадянам.
Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.
Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.
Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.
Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним - безальтернативним та достатнім - а не надмірним.
Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.
Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Крім того, за змістом рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Отже, державні органи та органи місцевого самоврядування зобов`язані дотримуватись своїх власних процедур, але не позбавлені можливості/обов`язку виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.
У розглядуваному випадку задоволення позовної вимоги про витребування у відповідача (фізична особа ОСОБА_1 ) спірного нерухомого майна не відповідатиме наведеному "принципу пропорційності", оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на фізичну особу, яка добросовісно набула право власності на об`єкти нерухомого майна.
Суд звертає увагу, що якщо в подальшому будуть виявлені обставини, які свідчать про недобросовісність фізичної особи ОСОБА_1 під час придбання спірних нежитлових приміщень (наприклад, в межах кримінального провадження), які не були та не могли бути відомі позивачу, то це може бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами за правилами статей 320-325 ГПК України.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 07.08.2024 у справі № 924/1018/22.
Враховуючи вищевикладене, слід відмовити в задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації змін статусу спірної нерухомості переобладнаної у житлову нерухомість та витребування майна у фізичної особи ОСОБА_1 .
Оскільки у задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості, питання про застосування позовної давності не вирішується.
Разом з тим, суд зауважує, що прокуратура мала змогу отримати необхідну для подання позову у цій справі № 922/546/22 інформацію (що міститься у відповідній приватизаційній справі) шляхом отримання тимчасового доступу в тому числі і до неї на підставі тієї ж ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду міста Харкова від 06.02.2019 у справі № 639/687/19 або навіть раніше на протязі всього часу проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017221080000002 від 04.01.2017. Відтак, у органів прокуратури починаючи з прийняття та опублікування оскаржуваного рішення міської ради, здійснення правочинів щодо купівлі продажу відповідних об`єктів, а також під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017221080000002 від 04.01.2017 були усі правові підстави та можливості з`ясувати всі необхідні обставини та звернутися до суду з відповідним позовом, що розглядається у справі № 922/546/22. Разом з тим, прокурор лише у лютому 2022 року звернувся до Господарського суду Харківської області з відповідною позовною заявою у цій справі № 922/546/22, тобто з суттєвим пропуском строку позовної давності, строк якої відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» № 2269-ІІІ для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.
Щодо клопотання відповідача 4 про залишення позовної заяви без руху та залишення позову без розгляду суд зазначає, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). Отже, вказані обставини - добросовісність/недобросовісність набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірне майно входить до предмету доказування та підлягає встановленню за наслідками розгляду справи по суті на підставі оцінки доказів у справі.
Щодо тверджень відповідача - 4 про зловживання правами прокуратурою та судом, то суд визнає їх такими що не відповідають дійсності, оскільки прокуратура в межах своїх повноважень наділена правом звертатись до суду з відповідними позовами, а дослідження доказів судом відбувається на стадії розгляду справи по суті в судовому засіданні, а не на стадії підготовчого провадження у справі. 
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010).
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати з оплати судового збору залишаються за прокурором.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Салтівської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Манжай Альбіни Володимирівни,. Фізичної особи ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації змін розділу, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 1362676363101, проведену 16.09.2020 приватним нотаріусом Харківського МНО Клопотовим С.Д. (рішення від 21.09.2020 з індексним номером 54171811) за заявою ОСОБА_1 та про витребування в ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ: 04059243) об`єкт нерухомого майна (нежитлові приміщення 1-го поверху № 15-11-:-15-18, загальною площею 76,9 кв.м., у житловому будинку літ. «А-3» по Салтівському шосе, 12 у м. Харкові, придбані в ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 16.10.2018, посвідченим приватним нотаріусом Харківського МНО Малаховою Г.І. (реєстровий № 2391), (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1362676363101). - відмовити.

2. Витрати зі сплати судового збору залишити за прокурором.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено "25" травня 2026 р. 

Суддя		М.І. Шатерніков