УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15травня 2026 року
м. Київ
справа № 642/6916/16-к
провадження № 51 - 2167ск 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016220000000260 по обвинуваченню 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:
За вироком Холодногірського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2025 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 365 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Вирішено питання щодо речових доказів. 
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.
ОСОБА_5 , працюючи відповідно до наказу №40 о/с від 11 лютого 2016 року старшим оперуповноваженим Ленінського ВП ГУ НПА в Харківській області, маючи спеціальне звання капітана поліції та являючись працівником правоохоронного органу, наділеним функціями представника влади, у ході здійснення заходів, спрямованих на розкриття злочину - відкритого заволодіння майном ОСОБА_6 , діючи умисно, хибно розуміючи завдання служби, бажаючи як найшвидше зібрати докази причетності ОСОБА_7 до скоєння злочину, перебуваючи у своєму службовому кабінеті №4 відділення карного розшуку Ленінського ВП за адресою: м. Харків, вул. Маршала Маліновського, 1, вчинив дії з явним перевищенням своїх службових повноважень.
Так,  ОСОБА_5 27 лютого 2016 року у період часу з 10:05 год до 13:05 год, знаходячись у кабінеті № 4 відділення карного розшуку Ленінського ВП, наніс ОСОБА_7 два удари рукою в живіт та груди. Вимагаючи від нього зізнання причетності до скоєння злочину - відкритого заволодіння майном ОСОБА_6 , при цьому погрожував ОСОБА_7 тим, що насильницькі дії стосовно нього буде застосовувати до того часу, поки той не визнає своєї вини. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 незаконно застосовуючи наручники, без складання протоколу про затримання у порядку ст. 208 КПК України, фактично затримав ОСОБА_7 , порушуючи при цьому статті 28, 29 Конституції України та незаконно утримував його у приміщенні Ленінського ВП з 13:05 год 27 лютого 2016 року до 16:00 год 29 лютого 2016 року. Своїми насильницькими діями ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_7 фізичний біль та синець на правому передпліччі, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи ХОБСМЕ №1538-ая/15 від 21 березня 2016 року відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 12 лютого 2026 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Холодногірського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2025 року - без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора, в якій він порушує питання про скасування оскаржуваного судового рішення та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, прокурор вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд:
• залишив поза увагою, що місцевий суд необґрунтовано та безпідставно визнав докази сторони обвинувачення неналежними і недопустимими; 
• у порушення приписів ст. 404 КПК України відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів по справі;
• безпідставно погодився з судом першої інстанції, який не правильно визнав сумнівними показання свідків родичів потерпілого ОСОБА_7 ;
• не взяв до уваги, що повідомлення КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 17» є документом та доказом, який здобутий у порядку передбаченому КПК України, і підтверджує обставини вчинення злочину ОСОБА_5 ;
• не врахував обставини спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 викладені у медичній документації та висновках судово-медичного експерта;
• безпідставно визнав недопустимими доказами дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фототаблицею від 30 березня 2016 року та дані протоколу слідчого експерименту від 25 травня 2016 року;
• погодився з правильністю оцінки судом першої інстанції показань потерпілого, водночас за відсутності викладу їх змісту у вироку, своє рішення в цій частині належним чином не обґрунтував.
Зазначає, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Тому, доводи прокурора щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог статті 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду. Зазначені в судовому рішенні мотиви про визнання цих доводів безпідставними, Суд знаходить обґрунтованими.
Оцінюючи доводи касаційної скарги прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
На підставі ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Як зазначено у ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.
Згідно зі сталою практикою Верховного Суду під час оцінки доказів необхідно керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.
У достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, а означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.
За статтею 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні такого правопорушення.
За змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції дослідив усі докази, надані сторонами кримінального провадження, проаналізував та оцінив їх, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, та дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ці докази не підтверджують поза розумним сумнівом причетність ОСОБА_5 до злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, не містять будь-яких відомостей на підтвердження обставин викладених в обвинувальному акті, а лише підтверджують факт отримання тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_7 та його перебування у певний проміжок часу в Ленінському ВП ГУНП в Харківській області.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, судом першої інстанції були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , зміст показань яких детально викладений у вироку. Разом з тим, у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_7 та виїздом за кордон свідків ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , за згодою учасників процесу, у судовому засіданні досліджено їх показання, які надавалися під час минулих судових засідань іншому складу суду. Крім того, судом першої інстанції було досліджено письмові докази, зміст яких детально викладено в оскаржуваних рішеннях. 
Проаналізувавши усі докази, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на підставі яких ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
Так, під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, заперечував та надав показання, що жодного фізичного або психологічного впливу до потерпілого не застосовував, будь-яких протиправних дій з його боку та інших працівників відділу поліції до ОСОБА_7 вчинено не було.
Відповідно до досліджених в судовому засіданні показань потерпілого ОСОБА_7 , останній попередньому складу суду першої інстанції надав показання, що ОСОБА_5 впізнати не може, категорично заперечив, що ОСОБА_5 застосовував до нього будь-яке насильство. Повідомив, що не пам`ятає прізвищ працівників поліції, не ідентифікує ОСОБА_5 як особу, яка завдала йому тілесних ушкоджень. До нього застосовували силу працівники поліції, але ОСОБА_5 тоді не було в РВ. 04 березня 2016 року, коли він знаходився у приміщенні прокуратури Харківської області, було проведено впізнання за фотознімками, однак, за його словами, він нікого не впізнав тоді, не надавав жодних показань, показання давала його дружина, так як він не може ані читати, ані писати українською мовою, українську мову зовсім не розуміє. Він нічого не пам`ятає. Ставив підписи у протоколах, не читаючи документів, перекладача йому не надавали. Також категорично заявив, що ОСОБА_5 серед працівників поліції, які його незаконно утримували, він не впізнає. Насильства відносно нього ОСОБА_5 не застосовував. У приміщенні поліції ОСОБА_5 його не утримував, кайданки не одягав. 
Допитаний в судовому засіданні місцевим судом свідок ОСОБА_10 зазначив, що працює начальником відділу кримінальної поліції. 27 лютого 2016 року в першій половині дня він з оперуповноваженим ОСОБА_5 на виконання доручення слідчого щодо встановлення осіб, причетних до грабежу ОСОБА_22 , знайшли ОСОБА_23 на території центрального ринку «Благовіщенський» та запросили його до Ленінського РВП для надання свідчень слідчому у кримінальному проваджені. ОСОБА_23 пішов з ними добровільно, кайданки вони на нього не одягали, фізичну силу не застосовували. Оскільки слідчого Коноплі на місці в РВ не було, ОСОБА_10 залишив його іншим співробітникам, після чого він з ОСОБА_5 пішли знов до центрального ринку з метою встановлення іншої особи, яка мала відношення до пограбування громадянина ОСОБА_22 . Більше вони до Ленінського РВП в той день не поверталися, так як це була субота - короткий день. Іншу особу, яка вчинила пограбування ОСОБА_22 в той день ми не знайшли, його знайшов за вихідні сам ОСОБА_23 та привів до РВ. Фактів спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_23 не було, всі слідчі дії були проведено в рамках закону. Не бачив і йому не відомо, щоб зверталися родичі ОСОБА_23 щодо його зникнення. Сам ОСОБА_23 також жодних скарг не заявляв.
Свідок ОСОБА_24 у суді першої інстанції надав показання, що оперуповноважений ОСОБА_25 в обідній час доставив ОСОБА_23 до РВ 27 лютого 2016 року (субота, короткий день), так як останній був підозрюваним у даній справі. Свідок намагався його допитати, але ОСОБА_23 в той день скаржився на погане самопочуття, головні болі, так як у нього була ломка, він був наркоманом, тому в цей день не було можливості його допитати. Під час допиту ОСОБА_26 в кабінеті не було, він взагалі не причетний до справи щодо ОСОБА_23 . Оперуповноважений ОСОБА_25 вручав в суботу повістку ОСОБА_23 на понеділок для допиту, так як в суботу неможливо було його допитати.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_27 повідомив, що у лютому 2016 року зустрівся з ОСОБА_23 на Центральному ринку «Розливайки» та підтвердив, що пограбування літньої особи ОСОБА_22 в туалеті вчиняли вдвох з ОСОБА_23 але притягнули до відповідальності тільки його.
Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції надав показання, що в 2016 році працював адвокатом (наразі він військовослужбовець), мав офіс на АДРЕСА_2 в м. Харкові. До нього звернулися родичі ОСОБА_23 з проханням надання допомоги та повідомленням про зникнення ОСОБА_23 , їхнім припущенням, що його викрали та десь утримують, а саме в органах поліції. Було укладено договір про надання юридичної допомоги та викликано до офісу 102 для зафіксування заяви про зникнення особи. Відомо, що ОСОБА_23 офіційно не затримували. Тільки один раз він прийшов до ВП № 2 ХРУП № 3 ГУ НП в Х/о та з`ясував у працівників ВП №2, що ОСОБА_23 дійсно перебував у райвідділі 27 лютого 2016 року, але його відпустили та надали повістку на 29 лютого 2016 року. За словами свідка, ОСОБА_23 повідомив через деякий час, що його затримали, тримали в РВ в підрозділі карного розшуку, був пристебнутий кайданками до лавки в коридорі, а утримував його слідчий Конопля. Тілесні ушкодження були у вигляді почервоніння на руках (від кайданів), здійснювали моральний, психологічний тиск, щоб надав відповідні свідчення, жодних документів не підписував. Розповів, що його вивели з заднього двору РВ. Прізвище ОСОБА_26 жодного разу не називав.
Згідно клопотання прокурора, яке підтримали учасники процесу, місцевий суд дослідив у судовому засіданні показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які вони надавали в ході минулого судового розгляду. 
Так, свідки ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , які є відповідно невісткою та дружиною потерпілого ОСОБА_23 , повідомили суду, що в лютому 2016 році не бачили ОСОБА_23 цілий день, він не повернувся додому, телефон вимкнений, інколи періодично з`являвся на зв`язку, але все одно додзвонитись було неможливо. Почали хвилюватися, в суботу зранку телефонували всім друзям та знайомим, щоб його знайти, але ніхто нічого не знав. Один зі спільних знайомих, хто саме вони не пам`ятають, повідомив, що бачив ОСОБА_7 , коли він заходив до Ленінського РВ з двома чоловіками. Вони зателефонували адвокату, він порекомендував їм звернутися до РВ та дізнатися, чи перебуває ОСОБА_23 в РВ. До РВ вони прийшли в понеділок, оскільки в неділю відділ поліції не працював, але їм сказали, що такого чоловіка не затримували, його викликали на понеділок на допит до слідчого. Показали журнал відвідувачів, прізвище ОСОБА_23 там не значилося. Десь через 20 хв. ОСОБА_23 вивели з РВ у поганому стані. Його не годували, він був голодний, але не був побитий, тілесних ушкоджень у нього не бачили. ОСОБА_29 стверджувала, що ОСОБА_23 не годували три дні. Телефон йому віддали, але він сидів у наручниках, і на зап`ястях було видно синці. Вона бачила ОСОБА_26 в РВ, і він був ввічливий, заспокоїв їх та сказав не хвилюватися. Сам ОСОБА_7 потім розповів, що його затримали двоє чоловіків, щось питали, потім завели через двір до райвідділу, до слідчого. Він сидів у наручниках, після яких у нього були синці на руках. Також розповідав, що робітники поліції брали у нього телефон та щось там дивились. Зауважила, шо ОСОБА_5 не виводив потерпілого ОСОБА_7 з ОСОБА_31 .
Згідно ч. 6 ст. 97 КПК України, покази з чужих слів не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.
Водночас апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, який обґрунтовано виходив із положень ч. 6 ст. 97 КПК України, сприйняв критично та не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_32 та ОСОБА_33 в частині відомостей, що ОСОБА_23 нібито провів декілька днів у Холодногірському ВП пристебнутим до лавочки кайданками, оскільки дані свідки надали показання зі слів потерпілого ОСОБА_23 та очевидцями зазначених подій не були. 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що місцевий суд, проаналізувавши показання свідків та потерпілого, дійшов слушного висновку про те, що ці показання по своїй суті та змісту не доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, а навпаки, виправдовують обвинуваченого, свідчать на користь позиції сторони захисту щодо його невинуватості.
Так, на переконання судів, жоден із допитаних свідків не вказав на ОСОБА_5 як на особу, яка завдала психологічне або фізичне насильство ОСОБА_7 , застосовувала спеціальні засоби, які є болісними та такими, що ображають особисту гідність потерпілого, або вчиняла інші дії, за відсутності катування. Більш того, жоден з вказаних свідків не вказав на ОСОБА_5 як на особу, що вчинила протиправні дії відносно потерпілого ОСОБА_7 .
Крім того, сам потерпілий ОСОБА_23 також при допиті пояснив, що ОСОБА_5 він не знає, кайданки він не застосовував та не спричиняв будь-які болісні дії відносно нього, не катував, не застосовував силу, психологічне насильство.
Варто зауважити, що відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Отже, доводи прокурора в цій частині не є слушними.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд не взяв до уваги, що повідомлення КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 17» є документом та доказом, який здобутий у порядку передбаченому КПК України; не взяв до уваги обставини спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 викладені у медичній документації та висновках судово-медичного експерта
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, суди встановили, що повідомлення адміністрації КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 17» від 04 березня 2016 року містить відомості про звернення ОСОБА_7 за медичною допомогою та встановлення йому діагнозу, а також і посилання на те, що тілесні ушкодження, за повідомленням заявника, були спричинені працівниками поліції. 
Втім, суди дійшли слушного висновку про те, що наведений документ за своїм змістом підтверджує лише факт звернення особи до медичного закладу та фіксацію відомостей, повідомлених самим заявником, і не містить даних, які б самостійно ідентифікували конкретну службову особу, дії якої інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_5 .
Аналогічно, копія консультативного висновку ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мєщанінова № 10/3071 від 02 березня 2016 року підтверджує наявність у ОСОБА_7 синця на правому передпліччі, однак сама по собі не містить відомостей про особу, яка могла його спричинити, та не підтверджує, що це ушкодження утворилося внаслідок інкримінованих стороною обвинувачення дій саме ОСОБА_5 .
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що зазначене узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до якої висновки експертизи свідчать передусім про наявність і характер тілесних ушкоджень та не можуть самі по собі підтверджувати винуватість конкретної особи у їх спричиненні за відсутності встановленого причинно-наслідкового зв`язку між ушкодженнями та діями обвинуваченого.
За таких обставин суди дійшли правильного висновку, що наведені документи, хоча і підтверджують наявність у потерпілого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, проте не доводять, що вказані тілесні ушкодження були спричинені саме ОСОБА_5 .
Крім того, судами встановлено, що як слідує із матеріалів провадження, показання потерпілого ОСОБА_7 на досудовому слідстві, у тому числі під час проведення слідчого експерименту за його участі, щодо кількості, локалізації і механізму нанесених йому ударів є суперечливими та спростовуються висновками судово-медичних експертиз №1538-ая/15, №3207-ая/15, відповідно до яких встановлений характер, локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень не відповідають обставинам їх спричинення у спосіб, описаний потерпілим.
Тож, апеляційний суд, спростовуючи доводи прокурора, зауважив, що за таких обставин зазначені експертні висновки не підтверджують версію обвинувачення, а навпаки спростовують її, що обґрунтовано враховано судом першої інстанції при оцінці доказів у їх сукупності.
У зв`язку з викладеним, доводи прокурора в цій частині є безпідставними.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд безпідставно визнав недопустимими доказами дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фототаблицею від 30 березня 2016 року та дані протоколу слідчого експерименту від 25 травня 2016 року
Так, відповідно до приписів, встановлених у частинах 1, 2, 6, 7 ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу.
Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. За необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.
Як убачається із оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції оглянув протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30 березня 2016 року, складений слідчим в ОВС першого СВ СУ прокуратури Харківської області ОСОБА_34 в приміщенні кабінету № 8 прокуратури Харківської області в присутності двох понятих ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , без застосування технічних засобів фіксації, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_7 вказав, що впізнає чоловіка, який зображений на фото № 3 ( ОСОБА_5 ) за зовнішнім виглядом, очам, формі обличчя, який наніс йому 2 удари в область грудної клітини та затримав його 27 лютого 2016 року, знаходився з ним до 29 лютого 2016 року в приміщенні Ленінського РВ.
Суд апеляційної інстанції погодився з місцевим судом, який дійшов висновку про те, що в ході впізнання особи за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_7 порушено порядок, передбачений ст. 228 КПК України. 
Так, судами встановлено, що відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілий зазначив, що може впізнати особу по рисам обличчя та очам.
Проте, як убачається із наданих стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження, для проведення зазначеної слідчої дії - впізнання за фотознімками, дані фотознімки на 4 аркушах містять роздруковані чорно-білі фото на папері працівників поліції, що унеможливлює встановити колір очей та волосся, зріст та статуру, фотознімки некольорові, неможливо встановити колір волосся, очей тощо, вказана слідча дія проводилася без відео та фото фіксації.
Разом з тим, з наданих фотознімків убачається, що особи на фотознімках мають різкі відмінності у зовнішності та віці.
Крім того, як вже зазначалося вище, суд не залишив поза увагою і те, що під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_7 неодноразово зазначав, що впізнання було помилковим.
У той же час, суди встановили, що в судовому засіданні достеменно підтверджено як самим потерпілим, так і свідками: дружиною ОСОБА_21 та невісткою ОСОБА_20 , що ОСОБА_7 не розуміє українську мову, погано говорить і погано розуміє російську мову. Водночас при проведенні слідчої дії протокол було складено українською мовою, без залучення перекладача, хоча слідчому було достовірно звісно, що ОСОБА_7 є громадянином Грузії, навчався в грузинській школі, та не володіє українською мовою. Під час допиту в суді потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що протокол впізнання не читав і тільки поставив підпис, хоча не розумів, за що саме розписується.
З огляду на викладене, дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_7 суди не взяли до уваги, оскільки вони отримані з порушенням порядку, встановленого Кримінальним процесуальним законом, є неналежним та недопустимим доказом, таким, що не може бути покладений в основу вироку суду.
Крім того, під час судового розгляду місцевий суд дослідив протокол слідчого експерименту від 25 травня 2016 року, проведеного слідчим в ОВС першого СВ управління прокуратури Харківської області ОСОБА_37 в приміщенні адміністративної будівлі Холодногірського ВП ГУ НП в Харківській області за адресою: м. Харків, вул. Маліновського, 1, за участю потерпілого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_38 , у присутності понятих ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , з використанням відеозапису на камеру Sоny HDR-XR550. 
У в ході вказаної слідчої дії потерпілий на місці показав та розповів про обставини перебування проти волі в період часу з 27 лютого 2016 року по 29 лютого 2016 року включно в приміщенні адміністративної будівлі Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Малиновського, 1, до якого додано диск з відеозаписом слідчої дії, який було досліджено у судовому засіданні. 
Судами встановлено, що під час слідчого експерименту ОСОБА_7 жодного разу не вказав на ОСОБА_5 , але зазначив, що працівниками поліції йому було нанесено два удари невеликої сили з метою дізнатися про події щодо пограбування ОСОБА_22 . Потерпілий постійно плутався в датах: чи події відбувалися 27 лютого 2016 року, чи 28 чи 29 лютого 2016 року, не зазначає, що падав, чи вдарився.
Тож, суди дійшли слушного висновку, що показання потерпілого ОСОБА_7 , надані ним під час слідчого експерименту 25 травня 2016 року, не можуть бути взяті до уваги судом в якості беззаперечного доказу винуватості ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст.365 КК України, оскільки вони не містять жодних відомостей про вчинення з боку ОСОБА_5 дій, які супроводжувалися насильством, застосуванням спеціальних засобів та болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.
У той же час, апеляційний суд слушно зауважив, що місцевий суд не давав оцінку діям ОСОБА_5 з точки зору наявності складу злочину, передбаченого ст. 371 КК України, оскільки обвинувачення в цій частині не висувалоя.
Отже, доводи касаційної скарги прокурора в цій частині також є безпідставними.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд у порушення приписів ст. 404 КПК України повторно не дослідив докази по справі
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
Водночас апеляційний суд зазначив, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 проведено з дотриманням норм КПК України, місцевий суд дослідив у повному об`ємі та без порушень і дав оцінку як окремо кожному доказу, так і усім зібраним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності та взаємозв`язку щодо їх допустимості, достатності та достовірності, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів.
З огляду на що апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та з висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що прокурор, заявляючи клопотання про повторне дослідження письмових доказів та повторний допит свідків, не зазначив, у чому саме виразилася неповнота їх дослідження судом першої інстанції або які істотні порушення вимог кримінального процесуального закону були допущені при їх дослідженні, а також не навів обґрунтування, які саме нові чи додаткові обставини можуть бути з`ясовані шляхом повторного допиту зазначених ним свідків.
Верховний Суд звертає увагу, що відмова у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.
Тож, доводи прокурора в цій частині не є слушними. 
Отже, місцевий суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, та оцінюючи кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, з чим погодився й суд апеляційної інстанції та погоджується і колегія суддів.
Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
На переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
У той же час, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали суду апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3