ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
06 травня 2026 року 

м. Київ

справа № 607/16304/24 
провадження № 61-11433св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року у складі судді Вийванка О. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Гірського Б. О., Костіва О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування об`єкта інвестування з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 10 квітня 2008 року позивач уклав договір із забудовником Приватним підприємством «Тернопільська фірма «Будівельник» (далі - ПП «Тернопільська фірма «Будівельник») на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Позивач виконав свої грошові зобов`язання за цим договором, повністю сплативши вартість, установлену вказаним договором, а тому він є дольовиком від забудовника ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» на квартиру № 28 .

27 квітня 2011 року рішенням суду визнано за ним майнові права на спірну квартиру.

Оскільки ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» збанкротувало, договором від 20 липня 2011 року передано Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельному кооперативу «Корольова-3» (далі - ОК ЖБК «Корольова-3») всю документацію (в тому числі список дольовиків ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» та договори інвесторів із забудовником) щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

18 листопада 2013 року будинок АДРЕСА_3 введений в експлуатацію. ОК ЖБК «Корольова-3» надав всім дольовикам від ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» всю документацію для реєстрації квартир та гаражів, тільки позивачу кооператив відмовив наданні таких документів, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 надала кооперативу ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року про те, що їй виділено майнові права на незавершене будівництво на квартиру № 28 , що стало підставою для видачі незаконних документів ОСОБА_3 для реєстрації спірної квартири за нею.

09 травня 2023 року постановою Рівненського апеляційного суду ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року скасовано.

З приводу незаконної ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2021 року відкрито кримінальне провадження за № 12021216040000464 від 10 березня 2023 року.

Однак 29 червня 2021 року ОСОБА_3 без відома позивача та без його на те волі продала спірну квартиру, яка була предметом спору про поділ майна подружжя у цивільній справі № 607/17298/20, ОСОБА_5 .

Посилаючись на зазначені обставини, заявник просив суд витребувати об`єкт інвестування від недобросовісного набувача ОСОБА_2 , який усвідомлював, що ОСОБА_3 не надала доказів того, що квартира № 28 є її особистою власністю.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, витребування якої буде порушенням його права на мирне володіння майном, покладатиме на нього як добросовісного набувача непропорційний індивідуальний тягар, оскільки вибуття спірного майна з володіння власника відбулося внаслідок постановлення судом ухвали про затвердження мирової угоди, яка була скасована після укладення договору купівлі-продажу.

З урахуванням балансу інтересів позивача та відповідача, як добросовісного набувача спірного майна, тих обставин, що спірне майна належало ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, між ними розглядається спір щодо поділу майна, на час укладення договору купівлі-продажу спірне майно належало ОСОБА_3 , було відповідно до вимог законодавства дотримано належної правової нотаріальної процедури, тому прийняття судом рішення, за наслідком якого добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

У зв`язку з відчуженням ОСОБА_3 спірної квартири, набутої за час шлюбу, без згоди позивача ОСОБА_1 , останній вправі захистити своє порушене право у межах розгляду цивільної справи № 2-693/11 про поділ майна подружжя, яка на час розгляду цієї справи перебуває на розгляді у суді першої інстанції.

У разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, що відповідає правовим висновкам, висловленим, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
05 вересня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, які просить скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.
Разом із касаційною скаргою заявник подав клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, в якому, посилаючись на підпункт 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», оскільки розмір судового збору за подання касаційної скарги перевищує 5 відсотків доходу ОСОБА_1 за попередній календарний рік, просив звільнити його від сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 27 квітня 2023 року у справі № 199/4884/17, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15, від 05 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що витребування спірної квартири у ОСОБА_2 не становить порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки відповідач, із власності якого витребовується квартира, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України до особи, у якої він придбав цю квартиру.
За обставин цієї справи вважає витребування квартири законним та пропорційним заходом, який переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, а отже, не є таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.
Наголошує на тому, що саме відповідач, купуючи спірну квартиру, не проявив розумної обачності, що ставить під сумнів його добросовісність як набувача квартири № 28 за договором купівлі-продажу від 29 червня 2021 року.
Крім того, судами попередніх інстанцій не враховано численну практику Верховного Суду, відповідно до якої вибуття майна з володіння на підставі рішення, яке в подальшому було скасовано, є таким, що вибуло поза волею власника, отже може бути ним витребувано, навіть у добросовісного набувача.
09 вересня 2025 року від ОСОБА_1 надійшли доповнення до касаційної скарги.

25 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 вересня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня2025 року ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Сампара Н. М., на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області матеріали справи № 607/16304/24; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

30 вересня 2025 року матеріали справи № 607/16304/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини першої статті 412 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 05 червня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 березня 2021 року у справі № 559/2081/20.

У шлюбі народилася донька ОСОБА_6 , яка на цей час є повнолітньою.

10 квітня 2008 року між ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» та ОСОБА_1 укладено договір про пайове будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,9 кв. м.

На виконання умов договору ОСОБА_1 повністю сплатив кошти ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» за двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,9 кв. м, зокрема 10 квітня 2008 року - 85 000,00 грн, 20 березня 2009 року - 150 000,00 грн, 23 березня 2009 року - 99 500,0 грн, що підтверджується квитанціями.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2011 року у справі № 2-3700/2011 визнано за ОСОБА_1 майнове право на незавершене будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Ухвалою Дубенського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року у справі № 2-693/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за однією з умов якої ОСОБА_3 із майна, набутого сторонами у шлюбі, виділено майнові права на незавершене будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

23 вересня 2014 року реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області Смакулі М. П. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 27164135, серія САК № 937999 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційна справа №459954161252).

Зазначене свідоцтво видано на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; технічного паспорту; довідки ОК «ЖБК Корольова-3» від 01 липня 2014 року № 221 (інформація, що ОСОБА_3 є членом кооперативу ОК ЖБК Корольова-3 та що вартість паю (квартири № 28 ) сплачена повністю); довідки від 01 липня 2014 року № 221 (про включення ОСОБА_3 до списку дольовиків будинку від 15 червня 2014 року за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 66,9 кв. м, житловою 35,6 кв. м; акта передачі - приймання квартири від 01 липня 2014 року; договору про пайове будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,9 кв. м, укладеного 10 квітня 2008 року між ПП Тернопільська фірма «Будівельник» та ОСОБА_1 , мирової угоди від 31 травня 2011 року, ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, договору суборенди земельної ділянки від 09 лютого 2012 року, рішення Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 22 листопада 2011 року № 221, акт прийому-передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 від 09 лютого 2012 року, договору оренди землі від 10 вересня 2009 року; декларації про готовність об`єкта до експлуатації; довідки від 02 грудня 2013 року № 560, виданої Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави на запит органу державної влади № 45203797, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 27163221.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 29 червня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І. Т., ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Як видно з нотаріальної справи № 02-03 зазначений договір купівлі-продажу квартири від 29 червня 2021 року посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І. Т. на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 27164135, серія САК № 937999 , витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27164324 від 23 вересня 2014 року, ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, справа № 2-693/11, мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , довідки про відсутність відомостей про реєстрацію місця проживання особи від 29 червня 2021 року № 1131, витягу із єдиної бази даних звітів про оцінку про реєстрацію звіту про оцінку майна від 07 червня 2021 року, висновку про ринкову вартість майна, заяви ОСОБА_3 від 29 червня 2021 року, заяви ОСОБА_7 від 29 червня 2021 року, витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 29 червня 2021 року № 00031405357 та №00031405397, інформаційних довідок № 263395890 та № 263395621, квитанції про оплату від 29 червня 2021 року № 0007458, інформації з Єдиного реєстру боржників від 29 червня 2021 року, паспортів, картки фізичної особи - платника податків, свідоцтва про шлюб.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09 травня 2023 року скасовано ухвалу Дубенського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року про визнання мирової угоди, а справу направлено для продовження розгляду (справа № 2-693/11).

Справа № 2-693/11 про поділ майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебуває на розгляді у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області (передана з Дубенського районного суду Рівненської області за підсудністю).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночної будівельної експертизи від 02 липня 2024 року № 285/24-22, ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 становить 2 612 003,00 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2024 року, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 червня 2024 року та постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року, (справа № 607/9925/23), відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОК «ЖБК «Корольова-3», державний реєстратор Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області Шпак П. П., ОСОБА_2 , про визнання недійсними свідоцтв про право власності, скасування рішень та документів про державну реєстрацію прав, припинення права власності та визнання права власності.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудового розслідувань від 24 березня 2021 року за № 12021216040000464 внесено відомості за фактом неправомірного розпорядження спільним нажитим майном під час шлюбу його колишньою дружиною. Правова кваліфікація кримінального правопорушення частина друга статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням того, що на майно, яке придбане за час шлюбу, поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі
№ 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц.
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач стверджував, що його право на спірне майно є порушеним, оскільки його колишня дружина відчужила квартиру поза його волею (на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване), отже, може бути витребувано навіть у добросовісного набувача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди керувалися тим, що  ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, витребування якої буде порушенням його права на мирне володіння майном, покладатиме на нього як добросовісного набувача непропорційний індивідуальний тягар, оскільки вибуття спірного майна з володіння власника відбулося внаслідок постановлення судом ухвали про затвердження мирової угоди, яка була скасована після укладення договору купівлі-продажу.

Такі висновки судів є помилковими, оскільки задоволення позовних вимог позивача у обраний ним спосіб не відновить його права на квартиру, набуту у період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, яка була відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 .

Суди не звернули уваги, що на розгляді в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області, перебуває справа № 2-693/11 за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Таким чином, ефективними способами захисту прав ОСОБА_1 за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом виплати вартості частки квартири, яку ОСОБА_3 продала у 2021 році ОСОБА_2 або визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 29 червня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2024 року у справі № 607/9925/23 вже звертав увагу ОСОБА_1 на те, що він не позбавлений можливості захистити своє право спільної сумісної власності, зокрема, шляхом отримання компенсації вартості частки квартири, яку було відчужено, як стверджує він, без його згоди колишньою дружиною на користь третьої особи. З урахуванням, в тому числі, і того, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2024 року у справі № 607/17957/22 позов ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, припинення та поновлення права власності залишено без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 69).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі
№ 569/17272/15-ц.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Тому рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року підлягають скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування об`єкта інвестування з чужого незаконного володіння.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк