Номер провадження: 22-ц/813/1502/26 
Справа № 492/1056/25
Головуючий у першій інстанції Варгаракі С. М.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 06 жовтня 2025 року 
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
встановив:
29 липня 2025 року ТОВ «Юніт Капітал» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №369137561 від 10 січня 2021 року у розмірі 79491,92 грн, судовий збір в сумі 2422,40 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 10 січня 2021 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №369137561 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. За умовами цього договору, позикодавець надав позичальниці кредит у розмірі 22000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальниця зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику.
В результаті не виконання взятих на себе зобов`язань за вказаним вище договором у відповідачки виникла заборгованість у розмірі 76416,26 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту 21999,20 грн; заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом 57492,72 грн.
В обґрунтування виникнення права вимоги, позивач посилався на те, що 28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено договір факторингу N 28/1118-01. У подальшому до договору факторингу укладалися додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну дії договору факторингу. 
05 серпня 2020 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" укладено договір факторингу N 05/0820-01 за яким право вимоги за вказаним вище кредитним договором перейшло до нового кредитора. 
30 травня 2023 року ТОВ "Таліон Плюс" відступило ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" право вимоги за зазначеним вище кредитним договором. 
04 червня 2025 року ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" та ТОВ "Юніт Капітал" уклали договір факторингу N 3009/24 за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за вказаним вище кредитним договором.
Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 06 жовтня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №369137561 від 10 січня 2021 року у розмірі 79491,92 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 21999,20 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 57492,72 грн, а також судовий збір в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тисячник Р.Р., просить скасувати рішення Арцизького районного суду Одеської області від 06 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
За доводами апеляційної скарги позивачем не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідачка будь-яким способом застосувала ідентифікатор електронного підпису, як і не доведений факт отримання нею одноразового ідентифікатора, а також у справі відсутні докази реєстрації ОСОБА_1 у інформаційно-телекомунікаційній системі позикодавця, а довідка про ідентифікацію є внутрішнім документом кредитодавця, тому жодним чином не підтверджує проходження ідентифікації та підписання кредитного договору.
Надане позивачем платіжне доручення не є первинним бухгалтерським документом, оскільки не містить печатки та підпису уповноваженої особи банку, наданий розрахунок заборгованості та «виписка з особового рахунку» є внутрішніми документами кредитора, які не можуть підтверджувати факт руху коштів.
З наданих документів АТ КБ «Приватбанк» убачається, що зарахування грошових коштів відбулося не від імені первісного кредитора. 
Позивачем не надано належних доказів переходу права вимоги до відповідачки, оскільки реєстри боржників не підписані. Долучені до позову витяги з реєстрів боржників до договорів факторингу містять першу та останню сторінку, а сторінка з даними відповідача це власноруч надрукований лист, без підписів уповноважених представників сторін. Непідписаний реєстр не є доказом включення до обсягу відступлених прав вимоги заборгованості саме відповідача. Докази оплати за договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року відсутні. 
Наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим та суперечить вимогам закону, оскільки умовами договору, на які посилається позивач, передбачено строк кредитування 6 днів, натомість позивач нараховував проценти за період з 10 січня 2021 року по 15 травня 2023 року, тобто поза межами строку за строк дії договору, що суперечить вимогам закону та усталеній судовій практиці Верховного Суду.
Розмір витрат на правничу допомогу, заявлений позивачем до стягнення є завищеним та непропорційним до ціни та предмету позову, оскільки справа є незначною за складністю, тому не потребує значних затрат часу.
На вказану апеляційну скаргу ТОВ «Юніт Капітал» подало відзив у якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення Арцизького районного суду Одеської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін. 
У відповіді на відзив скаржниця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тисячник Р.Р., наполягаючи на обґрунтованості доводів апеляційної скарги, просить відмовити у задоволенні позовних у повному обсязі.
18 листопада 2025 року засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний Суд» ТОВ «Юніт Капітал» подало до апеляційного суду додаткові письмові пояснення, які підлягають поверненню, з огляду на таке.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Відповідно до ч. 1, 2, ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно в заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є:позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На стадії перегляду судових рішень в апеляційній інстанції відповідно до змісту Глави 1 Розділу п`ятого "Перегляд судових рішень" учасники справи мають право подавати наступні заяви по суті справи: апеляційні скарги, відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заперечення.
Аналіз наведеного свідчить про те, що законодавцем передбачено викладення письмово своїх вимог, заперечень, тощо виключно у заявах по суті справи, якими письмові пояснення не є.
Вказане є підставою для повернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» поданих до суду додаткових письмових пояснень.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 травня 2026 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (79491,92 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду не у повній мірі відповідає наведеним вище вимогам закону, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 10 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі-позикодавець) та ОСОБА_1 (далі-позичальник) у формі електронного документу уклали договір №369137561 за умовами якого кредитодавець надав позичальниці кредит на суму 22000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальниця зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт»«Манівео швидка фінансова допомога» (пункт 1.1.) (а.с. 13).
Строк кредиту 6 днів від дати його отримання позичальницею (далі – дисконтний період) (п. 1.2).
Сторони погодили, що встановлений в п. 1.2. Договору строк Дисконтного періоду та, відповідно, строк надання Кредитної лінії може бути продовжено Позичальником шляхом здійснення протягом Дисконтного та Пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо Позичальником в Особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця активовано функцію продовження строку Дисконтного періоду. Кількість продовжень Дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена (пункт 1.3).
За користування Кредитом Позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти за користування Кредитом, які нараховуються в наступному порядку: виключно на період строку, визначеного в п.1.2 Договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 277,40 процентів річних, що становить 0,76 процентів від суми Кредиту за кожний день користування ним; за умови продовження строку Дисконтного періоду, на умовах п. 1.2. Договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.7. Договору строку, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється за Індивідуальною процентною ставкою в розмірі 310,25 процентів річних, що становить 0,85 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним. Кредитодавець за своїм вибором може надавати Позичальнику знижки на розмір Індивідуальної процентної ставки (пункт 1.4-1.4.2).
У випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 Договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого Позичальник зобов`язується сплатити Кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за Дисконтною та Індивідуальною процентними ставками за весь строк користування Кредитом протягом Дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та у порядку ст. 212 Цивільного кодексу України Сторони домовились, що відкладальною обставиною за цим Договором щодо виникнення у Позичальника зобов`язань по сплаті процентів за Базовою процентною ставкою від дати отримання Кредиту по дату закінчення Дисконтного періоду, є факт продовження користування Кредитом понад строк Дисконтного періоду з врахуванням всіх продовжень строку Дисконтного періоду на умовах п. 1.3. цього Договору. Базова процентна ставка за користування Кредитом не застосовується протягом строку Дисконтного періоду виключно за умови, якщо розмір Базової процентної ставки більший ніж 1,70 процентів від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за Базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту Договору (пункт 1.4.3).
Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису буде використовуватися електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власний підпис (пункт 4.4).
Цей договір є електронним документом створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронним засобами у візуальну форму (пункт 4.16).
Вказаний вище кредитний договір, у розділі «Реквізити сторін» містить анкетні дані позичальниці.
Кредитний договір разом з додатком №1 до нього підписаний ОСОБА_1 , шляхом використання електронного підпису з одноразовим ідентифікатором №MNV4UZ48, відправлений 10 січня 2021 року о 09:05:41 год на номер телефону - НОМЕР_1 , та введений 10 січня 2021 року о 09:06:17 год (зворот а.с. 15).
Долучена до позову заявка на отримання грошових коштів в кредит від 10 січня 2021 року містить відомості про анкетні дані позичальниці, її РНОКПП, серію та номер паспорта, номер мобільного телефону, суму та строк кредиту, а також номер банківської картки, а саме: НОМЕР_2 (а.с. 22).
Копією платіжного доручення № 8989a5da-186d-4517-9c73-af90b2ac2e75 від 10 cічня 2021 року підтверджується факт перерахування ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» позичальниці ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 22000 грн на картку № НОМЕР_2 (а.с. 32).
Вказана вище обставина також знайшла своє підтвердження у листі АТ КБ «Приватбанк» від 05 вересня 2025 року №20.1.0.0.0/7-250829/51445-БТ з якої убачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 , фінансовий номер телефону ОСОБА_1 зазначений, як: НОМЕР_1 (а.с. 159).
З виписки по рахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», яка є первинним бухгалтерським документом убачається, що 10 січня 2021 року на рахунок відповідачки зараховано грошові кошти у розмірі 22000 грн, у деталях цієї транзакції зазначено – «Виплата займу Moneyveo» (зворот а.с. 159). 
28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» (далі – фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі – клієнт) укладено договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (пункт 2.1). Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги (пункт 4.1). Строк дії договору набуває чинності та всі права та обов`язки за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності її у сторони) (пункт 8.1). Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1 цього договору та закінчується 28 листопада 2019 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (пункт 8.2).
До вказаної угоди долучено бланки (формуляри) додатку №1 до вказаного договору (форма реєстру прав вимоги), додатку №2 (форма повідомлення боржника за кредитним договором) та додатку №3 (форма акту повернення права вимоги) (а.с. 41-46).
28 листопада 2019 року між ТОВ «Таліон Плюс» (далі – фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі – клієнт) укладено додаткову угоду №19, за умовами якої сторони дійшли згоди викласти п.8.2 договору в наступній редакції: «Строк дії договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1 цього договору та закінчується 31 грудня 2020 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором» (зворот а.с. 46).
31 грудня 2020 року ТОВ «Таліон Плюс» (далі – фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі – клієнт) уклали додаткову угоду №26 у якій дійшли згоди викласти текст договору факторингу у новій редакцій. Серед іншого пункти 4.1 та 8.2. виклали у такій редакції: «Наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги (пункт 4.1). Строк дії договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1 цього договору та закінчується 31 грудня 2021 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором» (пункт 8.2) (а.с. 47-50).
До цієї угоди також долучено порожні бланки (формуляри) додатку №1 до вказаного договору (форма реєстру прав вимоги), додатку №2 (форма повідомлення боржника за кредитним договором) та додатку №3 (форма акту повернення права вимоги) (зворот а.с. 50-51).
31 грудня 2021 року ТОВ «Таліон Плюс» (далі – фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі – клієнт) уклали додаткову угоду №27, згідно з якою сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору факторингу до 31 грудня 2022 року включно (а.с. 52).
31 грудня 2022 року вказані вище сторони уклали додаткову угоду №31, за умовами якої досягли домовленості продовжити строк дії договору факторингу до 31 грудня 2023 року включно (зворот а.с. 81).
31 грудня 2023 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» додатковою угодою №32, серед іншого, продовжили строк дії договору факторингу до 31 грудня 2024 року (а.с. 84).
23 березня 2021 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підписали реєстр прав вимоги №126 згідно з яким до фактора перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором 369137561 у розмірі 52674,98 грн (а.с. 54-55).
31 грудня 2021 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підписали акт звірки взаємних розрахунків, згідно з яким сторони підтверджують, що станом на 31 грудня 2021 року фактором здійснено повну оплату суми фінансову за відступлення (передачу) прав вимоги за реєстром прав вимоги №126 від 23 березня 2021 року за договором факторингу №28/1118/01 від 28 листопада 2018 року (а.с. 56).
05 серпня 2020 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (далі – фактор) та ТОВ «Таліон Плюс» (далі – клієнт) уклали договір факторингу №05/0820-01 відповідно до умов якого клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (пункт 2.1). Розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прави вимоги становить 100 грн, що сплачуються клієнтом протягом 2 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора, зазначений у відповідному пункті цього договору (п.2.3). Право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, по формі встановленій у додатку до цього договору (пункт 4.1) (а.с.57-60).
До цього договору долучено бланки (формуляри) додатку №1 до вказаного договору (форма реєстру прав вимоги), додатку №2 (форма повідомлення боржника за кредитним договором) та додатку №3 (форма акту повернення права вимоги) (а.с. 60-61).
03 серпня 2021 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» (сторони домовилися продовжити строк дії договору факторингу до 31 грудня 2022 року (зворот а.с. 61).
30 грудня 2022 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» додатковою угодою №3 продовжили строк дії договору до 30 грудня 2024 року включно (а.с. 62).
30 травня 2023 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс»підписали реєстр прав вимоги №9 згідно з яким до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором 369137561 у розмірі 79491,92 грн (а.с. 63-64).
Згідно платіжної інструкції від 30 травня 2023 року №4097 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» сплатило на користь ТОВ «Таліон Плюс» грошові кошти у розмірі 3818981,17 грн у якості оплати за відступлення права вимоги згідно реєстру права вимоги №9 від 30 травня 2023 року та договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року (зворот а.с. 65).
04 червня 2005 року ТОВ «Юніт Капітал» (далі – фактор) та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (далі – клієнт) уклали договір факторингу №04/0625-Ю відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 є невід`ємною частиною договору (пункт 1.1).
Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбується в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників – підтверджує факт переходу від клієнта до фактора права вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2) (а.с. 66-70).
Цього ж дня, тобто 04 червня 2025 року ТОВ «Юніт Капітал» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» підписали акт прийому-передачі реєстру боржників, який містить інформацію щодо кредитного договору №369137561, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 (а.с. 71-72).
Факт сплати «Юніт Капітал» грошових коштів на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на виконання умов зазначеного вище договору факторингу підтверджується копіями платіжних інструкцій (а.с. 74-77).
З розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» убачається, що на виконання умов кредитного договору, позичальниця ОСОБА_1 16 січня 2021 року, тобто у межах строку дії дисконтного періоду сплатила грошові кошти в сумі 1004 грн (а.с. 78).
Задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено підписання відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором кредитного договору та додатків до нього (Графіку розрахунків, Паспорту споживчого кредиту), які містять умови кредиту, процентні ставки, а також отримання відповідачкою кредитних коштів у сумі 22000 грн на банківську картку. Укладений договір та додатки до нього, які підписані відповідачкою, свідчать про обізнаність позичальниці з умовами кредиту, обставинами сплати процентів, процентних ставок, умов, за яких вони застосовуються. Отримавши кошти в кредит, в порушення умов виконання кредитного договору ОСОБА_1 , свої зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконала, тому є підстави для стягнення з неї заборгованості у розмірі 79491,92 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, понесених ТОВ «Юніт Капітал» під час розгляду цієї справи, суд оцінивши надані докази на підтвердження понесених таких витрат у їх сукупності, враховавши визначений договором порядок визначення гонорару, оцінюючи обсяг наданих послуг та їх необхідність, а також співмірність вартості послуг із складністю справи і змістом цих послуг, дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування на користь ТОВ «Юніт Капітал» судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Щодо таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про таке.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі N 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року N 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію" (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір №369137561 від 10 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі, підписано електронним підписом відповідачки, шляхом використання одноразового ідентифікатора, що відповідає наведеним вище вимогам закону, в результаті чого у сторін виникли права та обов`язки. 
Колегія суддів звертає увагу, що номер мобільного засобу зв`язку, який використовувався скаржницею під час підписання зазначеного вище кредитного договору є ідентичним тому, що обраний нею у якості фінансового номеру в АТ КБ «Приватбанк». 
Отже, 10 січня 2021 року у встановленому кредитним договором порядку, а також у відповідності до Закону "Про електронну комерцію", ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №369137561, за умовами якої первісний кредитор надав, шляхом перерахування відповідачці грошових коштів у розмірі 22000 грн на умовах строковості, зворотності та платності для задоволення власних потреб.
Цього ж дня, тобто 10 січня 2021 року, вказана сума позики була перерахована відповідачці на вказану нею платіжну картку, що підтверджується відомостями, наданими АТ КБ «Приватбанк», а також випискою з рахунку відповідачки, яка є первинним бухгалтерським документом.
Крім цього, як убачається з розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором, на виконання умов кредитного договору, у межах строку дії дисконтного періоду, ОСОБА_1 сплатила грошові кошти в сумі 1004 грн, таким чином відповідачка вчиняла дії, спрямовані на виконання умов кредитного договору. 
Отже, за встановленими судом обставинами цієї справи, 10 січня 2021 року між первісним кредитором та відповідачем укладено електронний кредитний договір, шляхом підписання його електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора (одноразового пароля), умови якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» були виконані, у той час як відповідачка у строк, передбачений умовами договору, заборгованість не повернула. 
З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє аргументи скаржниці щодо відсутності у справі доказів, які б підтверджували факт укладення кредитного договору, а також отримання нею кредитних коштів, як такі, що спростовуються матеріали справи.
Апелювання скаржниці щодо відсутності у справі доказів, які б свідчили про наявність у позивача права вимоги є безпідставним, з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі N 530/1995/18, провадження N 61-697св21, викладено загальний правовий висновок, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Відомостей про те, що договори факторингу, які містяться у цій справі, в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №369137561 від 10 січня 2021 року, судовими рішеннями визнано недійсними, матеріали справи не містять.
Факт переходу права вимоги до позивача за вказаним вище кредитним договором підтверджується сукупністю доказів, яким суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, надав належну правову оцінку, які дають можливість належним чином підтвердити набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 .
Таким чином, позивач належними та допустимими доказами довів обставини щодо його права вимоги до ОСОБА_1 , яке перейшло до нього на підставі вказаних вище правочинів, який у судовому порядку недійсними не визнавалися, тобто презумпцію їх правомірності не спростовано.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором, при цьому, визначаючи розмір цієї заборгованості, колегія суддів зауважує про таке.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12, постановах від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц).
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі N 910/4518/16).
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів зауважує, що право позикодавця нараховувати проценти після 6 днів від дати отримання кредиту, яке встановлене сторонами у пункті 1.4.3 кредитного договору, то цей пункт кредитного договору розташований в розділі, яким врегульовано правомірну поведінку сторін ("Загальні умови"), водночас кредитний договір містить окремий розділ, що регулює відповідальність позичальника ("Відповідальність сторін"). Позивач у наданих суду розрахунках заборгованості з процентів за період поза межами строку кредитування нарахував суми саме як проценти за "користування кредитом", а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України.
Ураховуючи наведене та зміст заявлених позовних вимог, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника процентів, передбачених кредитним договором, поза межами строку кредитування.
Зазначене тлумачення умов кредитного договору відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 05 квітня 2023 року у справі N 910/4518/16.
Як було зазначено вище, відповідно до умов кредитного договору, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , останній надано кредит у розмірі 22000 грн, строком на 6 днів, тобто 16 січня 2021 року. 
З матеріалів справи убачається, що відповідачкою вчинені дії, спрямовані на продовження строку дії дисконтного періоду, шляхом сплати на рахунок первісного кредитодавця грошових коштів в сумі 1004 грн, у зв`язку з чим строк користування кредитом продовжено ще на 30 днів, тобто до 15 лютого 2021 року зі сплатою процентною ставки в розмірі 0,85 процентів. 
Отже позивач, окрім заборгованості за тілом кредиту (21999,20 грн) також має право на стягнення відсотків за користування кредитними коштами у сумі 5609,80 грн, виходячи з розрахунку 21999,20 грн*0,85%*30днів.
Нарахування позивачем відсотків за користування кредитом, зі сплином 30-ти денного строку після 16 січня 2021 року, не ґрунтується на умовах кредитного договору, які погоджені сторонами.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню, а рішення суду потрібно змінити, зменшивши суму заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача за кредитним договором №369137561 від 10 січня 2021 року з 79491 грн до 
27609 грн.
Щодо аргументів скаржниці про незаконність рішення суду в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу. 
Кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59 Конституції України).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначено в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховують складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі N 910/12876/19).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі N 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі N 317/1209/19 (провадження N 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі N 648/1102/19 (провадження N 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі N 554/2586/16-ц (провадження N 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі N 753/1203/18 (провадження N 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі N 159/5837/19 (провадження N 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі N 178/1522/18 (провадження N 61-3157св21).
Наведена судова практика є незмінною, яку суд першої інстанції усупереч вимог 
ч.4 ст. 263 ЦПК України не урахував під час прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі "Чоліч проти Хорватії" (COLIC v. Croatia), заява N 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).
ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 (на яку посилається заявник), від 16 листопада 2022 року у справі N 922/1964/21.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18).
З матеріалів справи убачається, що 05 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Юніт Капітал» та адвокатським бюро «Тараненко та партнери» укладено договір про надання правової допомоги №05/06/25-01, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу (правничу допомогу) в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (пункт 1.1).
Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору (пункт 3.3).
Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Договір діє до моменту фактичного виконання доручення або до моменту розірвання договору (пункт 5.1).
05 червня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» та адвокатським бюро «Тараненко та партнери» укладено додаткову угоду №25770497824 до вказаного вище договору, за умовами якої клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надати юридичну допомогу по захисту прав та інтересів з клієнта, що відносяться до юрисдикції судів всіх інстанції загальної юрисдикції по справах про стягнення заборгованості за кредитним договором №369137561 від 10 січня 2021 року щодо позичальниці 
 ОСОБА_1 .
Згідно акту прийому-передачі від 25 червня 2026 року адвокатське бюро «Тараненко та партнери» надало, а ТОВ «Юніт Капітал» отримало наступні послуги загальною вартістю 7000 грн:
-складання позовної заяви, витрачений час – 2 год, загальна вартість – 5000 грн;
-вивчення матеріалів справи, витрачений час – 2 год, загальна вартість – 1000 грн;
-підготовка адвокатського запиту, витрачений час – 1 год, загальна вартість – 5000 грн;
-підготовка та подача клопотання, витрачений час – 1 год, загальна вартість – 5000 грн;
Водночас заявлені витрати не повною мірою відповідають критеріям реальності, неминучості, розумності, пропорційності, визначеним положеннями статті 141 ЦПК України, з огляду на таке.
Колегія суддів зауважує, що складання позовної заяви та вивчення матеріалів справи 
охоплюються (є складовою) підготовкою та поданням позову, що заявлені як окремі послуги, тому не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.
Водночас, подання процесуальних документів безпосередньо до канцелярії суду не може бути віднесено до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені у статтях 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», такі дії не потребують спеціальних професійних навиків. А тому витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу (див. ухвалу Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі №9901/264/19 (адміністративне провадження №П/9901/264/19)).
При цьому, колегія суддів зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17).
Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданою послугою); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, колегія суддів доходить висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 2431,1 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам (7000 грн*34,73%).
Щодо розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 34,73% від загальної ціни позову, тому стягнутий з відповідачки на користь позивача судовий збір за подання позову підлягає зменшенню з 2422,4 грн до 
841,30 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.
З огляду на те, що за результатами апеляційного перегляду, апеляційну скаргу задоволено частково, розмір задоволених позовних вимог зменшено, тому сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з ТОВ «Юніт Капітал» у розмірі 2371,65 грн. 
Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 06 жовтня 2025 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №369137561 від 10 січня 2021 року з 79491,92 грн до 27609 грн, суму судового збору з 2422,40 грн до 841,30 грн, витрати на професійну правничу допомогу з 7000 грн до 
2431,1 грн. 
Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (ЄДРПОУ 43541163) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2371,65 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді:          О.Ю. Карташов

М.В. Назарова