ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 
м.Черкаси 

Справа № 705/1373/24		
Провадження № 22-ц/821/1312/26		
Категорія: 305000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.
суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.
за участю секретаря : Руденко А.О. 

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
представник позивача : адвокат Телещук (Єременко) Ірина Валентинівна,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Бурлака Валентина Іванівна,
третя особа : Канівська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 квітня 2026 року (ухваленого під головуванням судді Годік Л.С. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна з чужого володіння,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна з чужого володіння. 
В обґрунтування позову зазначив, що на початку листопада 2008 року він познайомився з ОСОБА_5 , з якою склалися гарні стосунки і згодом вони вирішили проживати разом, тому з 2009 року по 2022 рік вони проживали однією сім?єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, проявляючи турботу один про одного, вели спільне господарство та ділили спільний побут. 
Спочатку проживали у найманій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а згодом вирішили придбати власне житло за спільні сімейні кошти. Частину коштів мали у наявності, а частину коштів у сумі 6 000 доларів США позивач позичив у свого знайомого на придбання спірної квартири.
22.11.2011 за спільні сімейні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_2 . 
В цей день до укладення договору вони передали продавцю ОСОБА_3 33 500 доларів США за продаж квартири АДРЕСА_2 , на що останній написав розписку про отримання грошових коштів за продаж квартири. Він, а також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були присутніми при передачі коштів. 
Після передачі коштів ОСОБА_5 разом з продавцем ОСОБА_3 поїхали до нотаріальної контори, де мав би посвідчуватися договір купівлі продажі, при цьому, колишня дружина сказала, що позивач вже все підписав і подальшої його присутності при посвідченні договору не треба, тому при посвідченні договору він присутнім не був.
У квітні 2022 року у зв?язку з хворобою матері, зазначає позивач, він був вимушений поїхати за місцем її проживання в смт. Маньківка Уманського району Черкаської області задля її догляду. В подальшому між ним та ОСОБА_5 почали виникати непорозуміння та постійні конфлікти, відносини між ними були вже досить напружені.
Позивач вказує, що 01.09.2022 йому стало відомо, що його знято з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 . 
Відразу після отриманої інформації він зателефонував ОСОБА_5 та дізнався, що вказану квартиру ОСОБА_5 подарувала своєму синові і він, як власник, має право вчиняти відповідні дії. 
Вказує, що у вересні 2022 року він дізнався від ОСОБА_5 , що надалі проживати однією сім`єю вона з ним не бажає та не має наміру, а квартира вже належить її синові ОСОБА_4 , і також повідомила, що власницею квартири була лише вона одноосібно, що підтверджується договором дарування квартири.
Дані обставини підтверджують укладення сторонами удаваного правочину, вчиненого для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме те, що договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений 22 листопада 2011 року державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Марченко Н.М., є удаваним правочином, що приховує інший правочин - договір купівлі-продажу, який насправді вчинили сторони, що підтверджується оригіналом розписки від 22 листопада 2011 року, написаної власноручно ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про отримання коштів за квартиру у сумі 33 500 доларів США, адже відносини сторін договору слід регулювати правилами щодо укладення договору купівлі-продажу. Оскільки на момент придбання спірної квартири сторони перебували у цивільному шлюбі, тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим позивач вважає, що його право на частку у спільному майні подружжя порушено та оскільки колишня дружина не бажає врегулювати спір добровільно, він вимушений звернутися до суду із даним позовом.
На підставі наведеного, позивач просив суд :
встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року по червень 2022 року; 
визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідчений 22 листопада 2011 року державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Марченко Н.М., договором купівлі-продажу; 
визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 ; 
витребувати з чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 квітня 2026 року позов – задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року по червень 2022 року.
У задоволенні інших позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 403 грн. 73 коп., з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оцінивши надані докази, в тому числі пояснення свідка ОСОБА_8 , який стверджував, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні після отриманого інсульту у 2021 році в медичному закладі, а догляд за ним здійснювала ОСОБА_5 , Довідку ТОВ «ТРК «ТІМ», зі змісту якої вбачається, що 06.12.2011 між ТОВ «ТРК «ТІМ» та ОСОБА_1 був укладений Договір на надання послуг кабельного телебачення та послуги надавалися з 06.12.2011 по 01.01.2022; Інформацію, надану ТОВ «Домофон. Інжиніринг. Охорона», з якої вбачається, що громадянин ОСОБА_1 21.06.2022 замовляв два електронні ключі від домофонної системи, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , а також перебування у вказаній квартирі особистих речей ОСОБА_1 та факту його реєстрації у квартирі за вказаною адресою, суд дійшов висновку, що вимога позивача про встановлення факту проживання його однією сім`єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року по червень 2022 року – знайшла своє підтвердження та підлягає до задоволення.
Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договором купівлі-продажу; визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірної квартири та витребування з чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 частки спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належного та достатнього обґрунтування того, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за спільні кошти позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим у позивача відсутнє право на частку вказаної квартири, а інші позовні вимоги є похідними від попередньої вимоги, яка не підлягає до задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 30 квітня 2026 року, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення необгрунтованим, прийнятим із порушенням норм процесуального права, просив суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 квітня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення заявлених ним вимог в повному обсязі.
Обгрунтування апеляційної скарги аналогічне доводам позовної заяви, крім того, скаржник звертає увагу суду на той факт, що в ході розгляду даної справи відповідачка ОСОБА_9 підтвердила той факт, що кошти за нерухоме майно були виплачені продавцю в повному обсязі, також визнала і той факт, що ті кошти, які позичалися в борг на придбання квартири, сторони повертали разом із сімейного бюджету, а також відповідачкою був визнаний той факт, що йому не було відомо про відчуження відповідачкою належного їм нерухомого майна її синові без його відома. Звертає увагу, що відповідачка в своїх поясненнях в судовому засіданні зазначила, що свідомо оформила договір дарування квартири 22.11.2011 , яку було придбано за спільні сімейні кошти замість договору купівлі-продажу, щоб в майбутньому уникнути розподілу майна.
Також вважає, що відповідачкою не доведено, що спірна квартира є її особистою власністю. 

В апеляційній скарзі, поданій через засоби поштового зв`язку 06 травня 2026 року, ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення в частині задоволених вимог таким, що грунтується на неналежних та недопустимих доказах, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 квітня 2026 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року до червня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду - залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в основу рішення про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року до червня 2022 року покладено покази свідків та фотокартки, проте не всі свідки надали правдиву інформацію, оскільки з деякими свідками відповідачка хоч і знайома, проте не обговорювала особисту інформацію, зокрема щодо наміру придбати квартиру.
Долучені до матеріалів справи копії чеків на придбання холодильника, мобільного телефону та пилососа не можуть бути належними доказами, які б підтверджували факт придбання вказаних речей саме для сім`ї, оскільки в період серпень-вересень 2009 року, позивач проживав в орендованій квартирі, і відсутня інформація про особу, яка придбала цей товар. 
Крім того, спільне проживання з позивачем було припинено ще в 2018 році, коли він переїхав працювати в Житомирську область.
Що стосується 2021 року, де свідок показав, що вона була в лікарні з ОСОБА_1 , то даний факт вона не заперечує, оскільки приїхала з ним в лікарню на прохання його сестри, яка не змогла залишити хворих батьків.
Вказує, що не відповідає дійсності і той факт, що позивач дізнався про виписку від працівників адміністративного центру, оскільки її син попросив позивача приїхати і забрати свої речі, що залишились в квартирі та знятися з реєстрації, але він відмовився зробити це добровільно.
Посилання суду, що вона проживала із позивачем однією сім`єю та вони вели спільне господарство з серпня 2009 року по червень 2022 року не відповідають дійсності, оскільки в період з серпня 2009 року до грудня 2011 року та з 2018 і до червня 2022 року вона взагалі не підтримувала ніяких стосунків та не проживала із ОСОБА_1 однією сім`єю, не вели спільне господарство, тобто не було відносин, які притаманні чоловіку та жінці в розумунні ст. 3 СК України. 

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 26 травня 2026 року, ОСОБА_2 , вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 необгрунтованою, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ухваленим з дотриманням норм матеріального права, з урахуванням судової практики по даній категорії справ та на підставі доказів, які надані сторонами у справі, просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 квітня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити в силі.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 26 травня 2026 року, ОСОБА_4 посилається на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнає і просив відмовити в задоволенні його апеляційної скарги, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 квітня 2026 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 залишити без змін, вважаючи рішення суду в цій частині ухваленим з дотриманням норм матеріального права, а апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Фактичні обставини справи 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки, складеної 22.11.2011 ОСОБА_3 , у присутності свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , він отримав від ОСОБА_5 оплату за продаж квартири АДРЕСА_2 в обсязі 33 500 доларів США у повному обсязі. Матеріальних претензій не має.
Відповідно до Договору дарування квартири від 22.11.2011 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір 22.11.2011 посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Марченко Н.М., договір зареєстрований в реєстрі за № 4-2990.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_4 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано 18.04.2018 на підставі Договору дарування від 18.04.2018.
Також встановлено, що ОСОБА_5 15.07.2022 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_10 , після чого отримала прізвище « ОСОБА_11 », що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні надав пояснення, в яких зазначив, що з позивачем ОСОБА_1 він знайомий з дитинства, а ОСОБА_5 він знає з 2001 року. Йому було відомо, що між ними були дружні стосунки, а восени 2009 року він дізнався, що вони спільно проживають на зйомній квартирі та планують придбати власну квартиру. Вже від ОСОБА_5 у 2011 році йому стало відомо, що вони придбали квартиру. Йому також відомо, що коли у позивача у 2021 році стався інсульт, то ОСОБА_5 його доглядала, вони разом їздили до Києва.
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 спільно проживали у належній їй квартирі з 2009 року по 2011 рік, вели спільне господарство, разом ходили на роботу. За оренду квартири вона з них коштів не брала, вони оплачували лише комунальні послуги, адже відповідач ОСОБА_5 допомагала її дітям з математикою, адже вона є викладачем з цього предмету. Потім вони переїхали проживати в іншу квартиру, ймовірно у свою власну, адже вони планували придбати квартиру. За час спільного проживання у належній їй квартирі вони придбали меблі та побутову техніку.
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні дала пояснення стосовно того, що з позивачем вона знайома давно, а відповідача ОСОБА_5 вона знає з того часу, як вони почали спільно проживати у квартирі її дочки по АДРЕСА_5 . Позивач ОСОБА_1 у жовтні 2011 року позичав у неї кошти на придбання квартири 15 000 грн. та 500 доларів США, а потім їх повернув. Коли вони проживали у квартирі її дочки, то вона заходила до них у гості та бачила, що вони придбали новий холодильник, у них був спільний побут.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що позивача ОСОБА_1 знає з 2016 року, а відповідача ОСОБА_5 з 2021 року. З позивачем він знайомий, оскільки у нього є проблеми зі здоров`ям, а саме із серцем, тому він лікувався у лікарні, де він є завідувачем відділення. Пам`ятає, як у квітні 2021 року до нього звернулася ОСОБА_5 у телефонному режимі стосовно того, що у ОСОБА_1 стався інсульт, тому він пояснив, що його терміново необхідно доставити до медичного закладу, що і було зроблено. На наступний день він зайшов у палату до ОСОБА_1 і там була ОСОБА_5 . Коли ОСОБА_1 виписували з лікарні, то його забирала також ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснив, що є священником. Позивача ОСОБА_1 та його батьків він знає давно, а відповідача ОСОБА_5 з того, часу коли вони почали спільно проживати на зйомній квартирі, але точного часу він не пам`ятає. Потім вони купили двохкімнатну квартиру на п`ятому поверсі по АДРЕСА_6 , його туди кликали і він приїздив ту квартиру освячувати. Вони проживали як сім`я, часто приїжджали в смт. Маньківка до батьків позивача, разом ходили на базар. З ОСОБА_5 він познайомився приблизно у 2009-2010 роках.
Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що з позивачем ОСОБА_1 він не знайомий, а з ОСОБА_5 він перебував у шлюбі та проживав однією сім`єю. Спільно вони проживали до 2009 року, а до 2011 року проживали як сусіди в одному будинку. Після розпаду сім`ї у них був розподіл спільно нажитого майна, вони розділили будинок та автомобіль. Після продажу спільного будинку вони отримали по 21 000,00 доларів США кожен, а потім він ще передав ОСОБА_5 10 000 доларів США з умовою, що придбану квартиру вона оформить на їхнього спільного сина ОСОБА_17 . Придбання квартири неповнолітній дитині – це була умова органу опіки та піклування при продажу спільного будинку, тому і було вирішено угоду оформити договором дарування, оскільки кошти були їхні спільні, тому права на квартиру повинен мати лише їхній спільний син ОСОБА_17 .

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В повній мірі зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою 
ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; покази свідків; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16.
Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.
Показання свідків та спільні фотографії сторін не можуть свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації і не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання (висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 28 червня 2023 року у справі № 357/9241/21, від 25 вересня 2025 року у справі № 210/891/23).
Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Згідно з частинами першою–третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Із матеріалів справи вбачається, що докази, які б підтверджували доводи позивача щодо обставин спільного проживання його з відповідачкою ОСОБА_2 в період з серпня 2009 року по червень 2022 року, ведення ними спільного господарства в спірний період, наявності спільного бюджету і побуту відсутні.
Колегія суддів вважає помилковими посилання суду, що факт спільного проживання у квартирі АДРЕСА_2 також підтверджується реєстрацією місця проживання за вказаною адресою обох сторін, у тому числі позивача ОСОБА_1 , а також знаходження у цій квартирі його особистих речей, про що не заперечує відповідач ОСОБА_2 , оскільки реєстрація позивача у спірній квартирі не підтверджує факт спільного проживання сторін у період, зазначений позивачем - з серпня 2009 року, лише підтверджує факт його реєстрації і саме з грудня 2011 року.
Надані позивачем фотокартки на підтвердження факту спільного проживання також не підтверджують факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки коментарі до фото зроблені самим позивачем та не містять доказів точної дати їх створення.
Поясненнями свідків, допитаних в суді першої інстанції, не підтверджується , що хтось з них бачив у період саме з серпня 2009 року по червень 2022 року спільний побут сторін, їх взаємні права та обов`язки, спільні витрати, лише зазначають, що знайомі з позивачем та ОСОБА_5 та їм відомо, що вони проживають разом та планують придбати квартиру. 
Крім того, свідок ОСОБА_12 , є знайомим позивача з дитинства, свідок ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є родичами позивача, тому вони є зацікавленими особами зі сторони позивача, а інші свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_15 не підтвердили обставин спільного проживання позивача з відповідачкою ОСОБА_5 з серпня 2009 року, оскільки познайомились із сторонами значно пізніше. 
Отже, покази свідків не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з відповідачкою ОСОБА_9 з серпня 2009 року та ведення даними особами спільного господарства. 
Колегія суддів звертає увагу на той факт, що пояснення свідків, без надання інших доказів, не можуть бути належною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Тому колегія суддів вважає, що факт спільного проживання позивача з відповідачкою ОСОБА_5 однією сім`єю з серпня 2009 року по листопад 2011 року (дата укладення договору дарування спірної квартири ) не підтверджений достатніми доказами, оскільки такий факт не може бути встановлений лише показаннями свідків за відсутності інших доказів.
Визнання відповідачем ОСОБА_5 в судовому засіданні того факту, що вона проживала з позивачем разом в період з листопада 2011 року по лютий 2017 року, не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року по червень 2022 року, оскільки позивачем період, протягом якого він просить встановити факт, стосується саме з серпня 2009 року. 
Інші докази, долучені до матеріалів справи, зокрема,товарні чеки на придбання холодильника та телефону також не підтверджують факт спільного проживання позивача з ОСОБА_5 саме в період з серпня 2009 року, оскільки не відомо, ким були здійснені покупки, не містять прізвища особи, яка придбала вказані товари.
Довідка ТОВ «ТРК «ТІМ», інформація, надана ТОВ «Домофон.Інжиніринг.Охорона» та квитанції № 4 від 17.11.2011 та № 5 від 16.11.2011 про здійснення валютних операцій підтверджують факт, визнаний ОСОБА_5 , щодо спільного проживання з позивачем у період з 2011 року.
Колегія суддів вважає, що позивач не надав доказів, які підтверджували факт його спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з серпня 2009 року по червень 2022 року, ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків у вказаний період часу, тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в період з серпня 2009 року по червень 2022 року.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), зазначила, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що зазначення в резолютивній частині судового рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є необхідним, у зв`язку з чим в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.
В апеляційній скарзі позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 22.11.2011договором купівлі-продажу; визнання за ним права власності на частину спірної квартири та витребування з чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 частки спірної квартири, посилаючись на те, що в ході розгляду даної справи відповідчка ОСОБА_9 підтвердила той факт, що кошти за нерухоме майно були виплачені продавцю в повному обсязі, також визнала і той факт, що ті кошти які позичалися ним в борг на придбання квартири також повертали разом із сімейного бюджету, а також відповідачкою був визнаний той факт, що йому не було відомо про відчуження відповідачкою належного їм нерухомого майна її синові без його відома. Звертає увагу, що відповідачка в своїх поясненнях в судовому засдіанні зазначиа, що свідомо оформила договір дарування квартири 22.11.2011 , яку було придбано за спільні сімейні кошти замість договору купівлі-продажу, щоб в майбутньому уникнути розподілу майна.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи вважає, що з`ясування в межах даного спору підстав та обставин набуття грошових коштів, за рахунок яких було набуто у власність ОСОБА_5 спірну квартиру та інших похідних позовних вимог, є недоцільним, оскільки матеріали справи не містять доказів спільного проживання позивача з відповідачкою ОСОБА_5 у даній справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу у визначений позивачем період з серпня 2009 року, тому спірна квартира, яка набута ОСОБА_5 22.11.2011, не може бути предметом спільної сумісної власності сторін у даній справі та інших вимог.
Крім того, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 22.11.2011 договором купівлі-продажу; визнання за ним права власності на частину спірної квартири та витребування з чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 частки спірної квартири, за результатами розгляду яких, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог, що не спростовується доводами апеляційної скарги позивача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене із неповним з`ясування обставин у справі та з неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що після перегляду даної справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 квітня 2026 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, то, відповідно, вирішує питання розподілу судових витрат, зокрема судового збору.
Оскільки ОСОБА_1 , є особою, якій встановлена ІІ група інвалідності і згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, тому належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 816,80 грн при поданні апеляційної скарги на користь ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 квітня 2026 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року по червень 2022 року - скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу – відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Компенсувати ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 816,80 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча   О.В. Карпенко

Судді   Л.І. Василенко

Ю.В. Сіренко 

/повний текст постанови суду виготовлений 02 липня 2026 року/