ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
і м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2026 року 	м. Полтава	Справа №440/1252/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді Кукоби О.О., 
за участю:
секретаря судового засідання – Васюти В.М.
та представників сторін: 
від позивача – Русавський Р.С.,
від відповідача – Голуб О.С., 
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області (надалі також відповідач), у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.05.2025 №№ 0060014-2405-0533-UA35080150000074379, 0060023-2405-0533-UA35080150000074379, 0060027-2405-0533-UA35080150000074379, 0060030-2405-0533-UA35080150000074379, 0060279-2405-0533-UA35080150000074379 про визначення податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020-2024 роки загалом у розмірі 731359,16 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на безпідставність визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020-2024 роки, оскільки належна йому на праві власності нежитлова будівля відноситься до будівель промисловості, а тому не є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

2. Позиція відповідача.  

Відповідач позов не визнав, у наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 197-200/. Свою позицію мотивував посиланням на правомірність та обґрунтованість спірних податкових повідомлень-рішень, зазначивши, що у спірних відносинах відсутні підстави для застосування приписів підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки належна позивачу на праві спільної часткової приватної власності будівля перебуває в оренді ТОВ "Оконіка".

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.02.2026 поновлено позивачу строк звернення до суду з цим позовом, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження /а.с. 185-186/. 
Підготовче засідання 03.03.2026 відкладено за клопотанням представника позивача для підготовки відповіді на відзив /а.с. 209-210/.
09.03.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, зазначивши, що доводи податкового органу про передачу належної позивачу будівлі в оренду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 є засновником та директором ТОВ "Оконіка", а належне позивачу нерухоме майно у 2020-2024 роках фактично використовувалось за функціональним призначенням у господарській діяльності, зокрема у переробній промисловості та будівництві /а.с. 212-215/.
У підготовчому засіданні 19.03.2026 суд постановив ухвалу (без оформлення окремого документа) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті /а.с. 216-217/. 
Судове засідання 07.04.2026 не відбулось з огляду на тимчасову непрацездатність судді. 
У судовому засіданні 13.05.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а представник відповідача наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог. 

Обставини справи

ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.07.2010 (зареєстровано в реєстрі №4334) на праві приватної спільної часткової власності володіє ( однією другою) частки нежитлової будівлі, консервний завод з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5744,10 м2 ( становить 2872,05 м2) /а.с. 60-61/.
Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с. 63-65/. 
ГУ ДПС у Донецькій області 22.05.2025 сформовані та надіслані ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення №№:
- 0060014-2405-0533-UA35080150000074379 про визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік у розмірі 62171,51 грн /а.с. 66, 204/;
- 0060023-2405-0533-UA35080150000074379 про визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік у розмірі 86161,50 грн /а.с. 67, 205/;
- 0060027-2405-0533-UA35080150000074379 про визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік у розмірі 186683,25 грн /а.с. 68, 206/;
- 0060030-2405-0533-UA35080150000074379 про визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік у розмірі 192427,35 грн /а.с. 69, 207/;
- 0060279-2405-0533-UA35080150000074379 про визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2024 рік у розмірі 203915,55 грн /а.с. 70, 208/.
Позивач не погодився із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями та оскаржив їх до суду. 

Норми права, якими урегульовані спірні відносини.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються нормами Податковим кодексом України (далі - ПК України).
У силу статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю. 
Відповідно підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. 
За змістом підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України). 

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.
У силу підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в редакції, чинній до 22 травня 2020 року, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. 
З 23 травня 2020 року підпункт “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в редакції, відповідно до якої не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
З 16 березня 2024 року підпункт “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в редакції, за якою не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
У цій справі предметом спору є правомірність податкових повідомлень-рішень про визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020-2024 роки. 
Виходячи з приписів частини другої статті 2 КАС України, суд перевіряє відповідність такого рішення критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, а саме: чи прийнято це рішення: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За обставин справи, що розглядається, сторони не заперечують, що позивачу на праві спільної часткової приватної власності належить 1/2 нежитлової будівлі що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5744,10 кв.м. ( становить 2872,05 кв.м.). 
Спірним питанням є наявність підстав для звільнення належного позивачу об`єкта нерухомого майна від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Суд враховує, що норма підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України у спірний період діяла у трьох редакціях:
- до 22.05.2020 не були об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств;

- з 23.05.2020 по 15.03.2024 не були об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку;
- з 16.03.2024 не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. 
Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 17.02.2020 у справі № 806/2676/17 Верховний Суд вказав, що застосування підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції, чинній до 22.05.2020) можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). 
У постанові від 02.07.2025 у справі №580/5008/24 Верховний Суд, аналізуючи положення підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України у редакції, чинній з 23.05.2020 по 15.03.2024, виснував, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості, не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування. 
У постанові від 10.07.2025 у справі №120/11299/24 Верховний Суд виснував, що застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачає наявність таких умов: 
- об`єкт нерухомості віднесений до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023; 
- основна діяльність суб`єкта господарювання (юридичної або фізичної особи) класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010; 
- об`єкт використовуються за призначенням у господарській діяльності та не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку.
Позивач у ході розгляду справи стверджував, що він є засновником, кінцевим бенефіціарним власником та директором ТОВ "Оконіка" (код ЄДРПОУ 37251981), що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань /а.с. 114-120/. 
Основним видом діяльності ТОВ "Оконіка" є виробництво будівельних виробів із пластмас (код за КВЕД 22.23) /а.с. 116/, що відноситься до секції С "Переробна промисловість" КВЕД ДК 009:2010.
Зі слів позивача, належна йому на праві спільної часткової власності нежитлова будівля використовується ТОВ "Оконіка" для ведення господарської діяльності з виробництва та монтажу металопластикових вікон. 
Згідно із Державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000 (до 01.01.2024), затвердженим наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507, до будівель промисловості належать будівлі класу 1251 "Будівлі промисловості". 
Цей клас включає криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням; 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості» та 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне». 
Згідно із Національним класифікатором НК 018:2023 (після 01.01.2024), затвердженим наказом Міністерства економіки від 16.05.2023р. №3573, до будівель промисловості належать: 

- клас 1251 «Промислові будівлі». Цей клас включає: будівлі, що використовуються для промислового виробництва, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні тощо. Цей клас не включає: резервуари, силоси та складські приміщення (1252); будівлі сільськогосподарського призначення (1271); комплексні промислові споруди (електростанції, нафтопереробні заводи тощо), які не мають характеристик будівель (230).
- клас 1252 «Резервуари, силоси та склади». Цей клас включає: резервуари та ємності; резервуари для нафти та газу; силоси для зерна, цементу та інших сухих продуктів; холодильники та спеціальні склади. Цей клас включає також: складські майданчики.
З урахуванням наведеного, представник позивача стверджував, що належна ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності частка в об`єкті нерухомого майна класифікується за функціональним призначенням за кодами 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості» (за назвою нерухомості у реєстрі) та 1251.8 ««Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості» (за діяльністю, що фактично проводиться).
Суд враховує, що обставини віднесення належної позивачу частини нежитлової будівлі до будівель промисловості не є спірними, оскільки відповідач такі обставини не заперечує. 
Натомість доводи відповідача зводяться до того, що належна позивачу частка нежитлової будівлі є об`єктом оподаткування податковим на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки фактично передана в оренду ТОВ "Оконіка". 
Мотивуючи такий висновок представник відповідача покликалась на лист ГУ ДПС у Кіровоградській області від 28.11.2025 №3346/7, яким ГУ ДПС у Донецькій області надано інформацію про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (форма № 20-ОПП) ТОВ "Оконіка" /а.с. 202 - зі звороту/. 
Так, у наданій податковому органу інформації щодо об`єктів оподаткування або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (форма № 20-ОПП) ТОВ "Оконіка" зазначено: тип об`єкта оподаткування - завод; назва об`єкта оподаткування - завод з господарсько-побутовими приміщеннями; місцезнаходження - Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Войнівка, вул. Квітнева, 25; стан об`єкта оподаткування: орендується; вид права на об`єкт: право довгострокового користування або оренди /а.с. 203/.
Оцінюючи доводи представника позивача про фактичну відсутність договірних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ "Оконіка" щодо використання (передачі в оренду, лізинг, позичку тощо) належного позивачу на праві власності нерухомого майна, суд враховує такі обставини. 
Згідно зі статтею 113 Цивільного кодексу України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.
За змістом статті 115 Цивільного кодексу України господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.
Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.
З урахуванням наведеного, належне засновнику - фізичній особі нерухоме майно може бути передане господарському товариству як внесок до статутного капіталу та з цих підстав використовуватись господарських товариством. 
Однак, як повідомив суду представник позивача, належне ОСОБА_1 нерухоме майно не передавалось ТОВ "Оконіка", як вклад до статутного (складеного) капіталу.
Суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено порядку використання юридичною особою нерухомого майна в інший спосіб, аніж шляхом внесення його до статутного (складеного) капіталу господарського товариства або надання такого майна у користування (лізинг, оренду, позичку).
Так, частина перша статті 759 ЦК України встановлює, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. 
За правилами частини першої статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. 
За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (стаття 806 ЦК України). 
Відповідно до частини першої, другої статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. 
Зміст наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договори оренди, лізингу, позички пов`язані із передачею власником правомочностей володіння та користування майном орендарю, лізингоодержувачу або користувачеві. За правилами підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець не передбачає можливості застосування звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у випадку передачі власником об`єктів нерухомості означених правомочностей. 
Відсутність письмового договору оренди, лізингу, позички між ОСОБА_1 та ТОВ "Оконіка" не спростовує обставин фактичного надання позивачем нерухомого майна в користування згаданому Товариству. 
Крім того, окремим видом користування нерухомим майном є договір особистого сервітуту. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 395 ЦК України одним із речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). 
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). 
Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частини перша, третя, п`ята статті 403 ЦК України). 
Частина третя статті 404 ЦК України визначає, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Тож договір особистого сервітуту за своїм змістом передбачає, що власник продовжує володіти і користуватися майном, поряд з цим, сервітуарій набуває права на користування таким майном у тій мірі, що є необхідною для задоволення його потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Водночас суд зауважує, що позивач у ході розгляду справи не надав доказів передачі належного йому нерухомого майна ТОВ "Оконіка" на підставі договору особистого сервітуту. 
Суд також врахував, що позивач не є одноосібним засновником ТОВ "Оконіка", натомість йому належить частка у розмірі 50% зазначеного Товариства. 
У силу підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено власника відповідного об`єкта нерухомого майна. 
Відповідно правом застосування податкової пільги, передбаченої підпунктом “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, наділений безпосередньо власник такого нерухомого майна. 
А оскільки у спірних відносинах власник нерухомого майна ( ОСОБА_1 ) не довів, що таке майно використовується безпосередньо ним за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення належного позивачу об`єкта нерухомого майна від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями податковий орган правомірно визначив ОСОБА_1 податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020-2024 роки. 
Своєю чергою, позивач у ході розгляду справи не довів належними та допустимими доказами наявність визначених законом підстав для звільнення його від сплати податку.
Наведене у своїй сукупності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 7315,00 грн, що зарахований до спеціального фонду державного бюджету /а.с. 181-184/. 
Відповідач доказів понесення судових витрат не надав. 
З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає. 

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити. 
Судові витрати не розподіляються. 
Рішення набирає законної сили у порядку та строки, визначені статтями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Повний текст рішення складено 25 травня 2026 року.

Суддя Олександр КУКОБА