Єдиний унікальний номер 725/10097/25 
Номер провадження 2/725/3753/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2026 року 
Чернівецький районний суд міста Чернівців 
в складі:
головуючої судді Піхало Н.В. 
за участю секретаря судового засідання Соник А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди,,- 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що йому на праві власності належить транспортний засіб марки «Fiat Fiorino», державний номерний знак НОМЕР_1 . 
Також вказував, що 10 червня 20025 року він припаркував свій транспортний засіб у дворі будинку АДРЕСА_1 біля будинку, в якому він проживає та пішов до дому. Через деякий час він вийшов на вулицю та побачив, що на даху його транспортного засобу знаходиться невідомий йому малолітній хлопець, який намагався у такий спосіб дістати ягоди з гілки черешні, що нависала над кузовом транспортного засобу. При цьому, дитина пересувалася по даху транспортного засобу , підстрибувала, намагаючись дістатися до гілки. На таку поведінку дитини, він зробив йому зауваження та дитина злізла з даху і намагалася утекти, однак він його притримав за руку та почав розпитувати про батьків, а в подальшому викликав працівників поліції, оскілки виявив пошкодження свого транспортного засобу, які виникли внаслідок ходіння та підстрибування на даху автомобіля.
При цьому, постановою Чернівецького районного суду міста Чернівців від 12 серпня 2025 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження.
Зокрема, під час розгляду справи, судом встановлено, що ОСОБА_2 ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 СК України щодо виховання свого малолітнього сина, який о 19 год. 45 хв. 10 червня 2025 року перебуваючи по вул. Руській, 279 у м. Чернівці пошкодив транспортний засіб марки «Fiat Fiorino», державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебуває у власності ОСОБА_1 , а саме : наступив на дах вищевказаного транспортного засобу та пошкодив його й відповідно суд прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.
Відповідно до рахунку - фактури №К-00000097 від 6 жовтня 2025 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 37 000 грн, з яких 29 000 грн. - роботи по усуненню деформації даху, 8 000 грн. - полірування автомобіля.
Зазначав, що після фіксації працівниками поліції вказаної події, він звернувся до матері малолітнього ОСОБА_3 , 2017 року народження, - ОСОБА_2 з проханням добровільно відшкодувати вартість пошкоджень транспортного засобу, однак остання відмовилася.
Посилаючись на вказане, а також на положення ст.ст.15, 16, 1166, 1178 ЦК України та ст. 150 СК України, ураховуючи що за наслідками вчинення малолітніми дітьми суспільно-небезпечного діяння, що призвело до завдання позивачу майнової шкоди, їх батьки зобов`язані нести цивільну відповідальність шляхом відшкодування потерпілій стороні майнової шкоди, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 37 000 грн. як шкоду, завдану малолітньою особою, а також витрати по сплаті судового збору та оплати вартості правової допомоги.
Відповідачка ОСОБА_2 не погоджуючись із заявленим позовом подала відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Зокрема вказувала, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди, а наданий рахунок-фактура не відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки не підтверджує розмір завданих збитків та не містить даних для встановлення фактичного розміру шкоди, у тому числі з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу, а також не надано доказів на підтвердження її вини та вини її сина у пошкодженні автомобіля.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі та просили про його задоволення.
Відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти заявлених вимог, вказуючи на відсутність в справі беззаперечних доказів вини у завданні позивачу матеріалах збитків саме її малолітнім сином, оскільки як убачається з матеріалів, оформлених працівниками поліції, окрім її сина, на даху автомобіля були й інші діти та хто саме з дітей пошкодив дах автомобіля позивачем суду не надано.

Представник відповідачки заперечувала в задоволенні позову, вказуючи на відсутність доказів щодо завдання позивачу шкоди саме малолітнім сином ОСОБА_2 , а також ненадання позивачем належних доказів щодо визначення розміру завданої шкоди, а тому вимоги позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Свідок ОСОБА_4 , будучи допитана в суді, пояснила, що була свідком того, як 10 червня 2025 року позивач утримував біля свого автомобіля малолітнього ОСОБА_3 , який сильно кричав та плакав. Також вказала, що їй відомо, що на даху автомобіля перебували діти, які намагалися зірвати черешні, їх було троє, у тому числі й ОСОБА_3 , однак безпосередньо факту їхнього перебування на автомобіля вона не бачила, була свідком подій, які відбувалися вже пізніше. 
Заслухавши пояснення сторін, покази свідка та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.
Так, згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової і моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України.
Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).
За приписами частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала на підставі частини першої статті 1166 ЦК України.
Для покладення на особу-правопорушника відповідальності за заподіяну майнову шкоду необхідна наявність складу цивільного правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина особи, яка завдала шкоду.
Загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди передбачені статтею 1166 ЦК України, яка встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Якщо мають місце спеціальні підстави, що надають можливість застосовувати до правовідносин положення інших статей § 1 Глави 82 ЦК, треба застосовувати спеціальні норми.
Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.
Водночас цивільне законодавство (частина друга статті 1166 ЦК України) в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок).
Вина, тобто психічне ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння, можлива у формі умислу або необережності. Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає. Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Ураховуючи вищевказані норми матеріального закону, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини виникли із завдання позивачу шкоди, внаслідок пошкодження його автомобіля, а саме даху автомобіля, внаслідок перебування на ньому малолітнього сина відповідачки .
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить транспортний засіб марки «Fiat Fiorino», державний номерний знак НОМЕР_1 ( а.с. 7).
З довідки про результати проведення перевірки по заяві від 10 червня 2025 року та постанови Чернівецького районного суду міста Чернівців від 12 серпня 2025 року убачається, що шкода належному на праві власності позивачу транспортному засобу була завдана внаслідок дій малолітніх осіб, у тому числі малолітнього ОСОБА_3 , матір`ю якого є ОСОБА_2 (а.с.8-10).
Зокрема, з довідки про результати проведення перевірки по заяві від 10 червня 2025 року убачається, що 10 червня 2025 року до Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області надійшла заява ОСОБА_1 , в якій останній повідомив, що невідома йому неповнолітня дитина пошкодила його транспортний засіб, ставши на дах його автомобіля, чим пошкодила його.
В ході опрацювання даної заяви та опитавши позивача, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та свідків встановлено, що близько 19 години 45 хв. 10 червня 2025 року по АДРЕСА_1 , до ОСОБА_1 зателефонувала знайома та повідомила, що двоє дітей стоять на даху його автомобіля. Вийшовши з дому, ОСОБА_1 зняв одного з хлопців зі свого автомобіля та тримав за руку. В свою чергу ОСОБА_2 повідомила, що близько 20 години до неї зателефонували та повідомили, що її дитина кричить не своїм голосом, сильно плаче та дитина рвала черешні на даху чужого автомобіля, чим і пошкодила транспортний засію. ОСОБА_5 повідомила, що повертаючись до дому побачила двох хлопців, які рвали черешні на даху автомобіля та вона зателефонувала власнику автомобіля і повідомила про подію. Малолітній ОСОБА_3 повідомив, що разом із своїми друзями вирішили зірвати з дерева черешню, однак біля дерева була машина, по якій його друзі лазили і стрибали.
За наслідками перевірки було встанволено, що до вищевказаної події причетний малолітній ОСОБА_3 , відносно матері якого складено протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП та матеріали направлені до суду.
При цьому, з постанови Чернівецького районного суду міста Чернівців від 12 серпня 2025 року убачається, що ОСОБА_2 ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 СК України щодо виховання свого малолітнього сина, який о 19 год. 45 хв. 10 червня 2025 року перебуваючи по АДРЕСА_1 пошкодив транспортний засіб марки «Fiat Fiorino», державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебуває у власності ОСОБА_1 , а сам : наступив на дах вищевказаного транспортного засобу та пошкодив його й відповідно суд прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП ( а.с. 10).
Отже, вищенаведеними доказами, у тому числі постановою суду встановлено, що малолітній ОСОБА_3 пошкодив належний позивачу транспортний засіб, а саме дах автомобіля.
Відповідачка ОСОБА_2 вищевказану постанову не оскаржувала, а отже погодились із викладеними у ній обставинами.
З урахуванням наведеного, виниклі правовідносини регулюються такими нормами матеріального права.
Як передбачено у статті 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
В силу частин першої, другої статті 150 СК України на батьків покладається обов`язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний моральний розвиток.
Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду (частина друга статті 31 ЦК України).
Відшкодування шкоди на підставі спеціальних умов відповідальності відбувається в межах спеціальних деліктів.
Так, частиною першою статті 1178 ЦК України передбачено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.
За загальним правилом цього положення відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами, несуть батьки (усиновлювачі), опікуни малолітньої особи або інша фізична особа, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи. Оскільки обов`язок здійснювати виховання дитини покладається в рівній мірі на обох батьків, обидва батьки в рівній мірі несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою. При цьому відповідальність покладається на них незалежно від того, чи проживають вони разом з дитиною, чи ні.
Як вбачається із наведених вище норм, які регулюють деліктні правовідносини, вина заподіювача презюмуються, аж доки він не доведе свою невинуватість. Разом з тим, деліктну відповідальність за завдану шкоду можуть нести тільки особи, які здатні розуміти значення своїх дій та оцінювати їх можливі наслідки, тобто при наявності вини. Проте шкода, завдана малолітньою особою також підлягає відшкодуванню її батьками, а умовою відповідальності батьків є їх власна винна поведінка, яка виявляється у несумлінному здійсненні або ухиленні ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою дитиною. Для того, щоб довести відсутність своє вини вони повинні обґрунтувати неможливість здійснення належного виховання.
Водночас, відповідачі не навели своїх доводів, за яких суд мав би дійти висновку, що вони сумлінно ставились до своїх батьківських обов`язків, а заподіяна їх дітьми шкода не є наслідком несумлінного здійснення ними нагляду за малолітніми дітьми. Малолітні діти віком від 7 до 11 років знаходились без нагляду батьків, які не контролювали їх переміщення по населеному пункту, що призвело до того, що діти обрали місцем для проведення свого дозвілля чужий автомобіль, який потім заради забави вирішили підпалити.
Таким чином, винуватими у заподіянні шкоди позивачу є саме відповідачка ОСОБА_2 як мати малолітнього ОСОБА_3 , яка не здійснювала належний нагляд за сином.
При цьому, доводи відповідачки про те, що на даху автомобіля були й інші діти й відповідно саме вони могли завдати шкоди транспортному засобу позивача не спростовують їх вини й відповідно такі покази суд розцінює як намагання уникнути відповідальності за заподіяну шкоду. До того ж , про існування інших осіб ОСОБА_6 не повідомляла суду під час розгляду справи про притягнення її до відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП та під час розгляду даної справи не вказала на ім`я іншим малолітніх дітей, які разом із її сином перебували на даху автомобіля та батьки яких могли б бути залучені до участі в справі, у тому числі як співвідповідачі, ураховуючи положення частини першої статті 1181 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана спільними діями кількох малолітніх осіб, відшкодовується їхніми батьками (усиновлювачами), опікунами в частці, яка визначається за домовленістю між ними або за рішенням суду.
Так, у частині третій статті 12, частинах першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.
Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема статтею 1166 ЦК України.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності її вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.
Так, на підтвердження розміру заподіяної матеріальної шкоди позивач ОСОБА_1 надав рахунок - фактуру №К-00000097 від 6 жовтня 2025 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 37 000 грн., з яких 29 000 грн. - роботи по усуненню деформації даху, 8 000 грн. - полірування автомобіля ( а.с. 11).
Представник відповідача не погоджуються із розміром майнової шкоди, яка заявлена позивачем до стягнення на підставі вказаного рахунку - фактури, вказував, що в рахунку при визначенні розміру шкоди не враховано коефіцієнт зносу транспортного засобу, а також характеристики автомобіля та інші відомості про транспортний засіб, які є необхідними при оцінці завданої шкоди та визначення витрат, необхідних для усунення завданої шкоди.
Оцінюючі зазначені доводи сторони відповідача, суд виходить з такого.
Так, згідно із статтею 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент його знищення або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Крім того, відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
У пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Як вбачається із вищевказаного рахунку-фактури № К-00000097 від 6 жовтня 2025 року, ураховуючи факт пошкодження даху автомобіля, для його відновлення необхідно проведення робіт по усуненню деформації даху, вартість яких складає 29 000 грн. та полірування, вартістю 8 000 грн.
Відповідно до пункту 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.
Пунктом 8.6. Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.
Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.
Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.
Враховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.
Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.
Відповідно до пункту 8.6.1. Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.
Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).
Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.
Пунктом 8.6.2. Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).
Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли проводиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. 
Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.
Разом з тим, під час розгляду справи ОСОБА_2 заперечуючи визначення розміру вартості завданих збитків не заявляла клопотання про призначення в справі судової експертизи, у тому числі з урахуванням того, що позивач в ході судового розгляду справи неодноразово вказував, що на час розгляду справи транспортний засіб не був відремонтований у зв`язку із необхідністю, у разі заявлення відповідного клопотання стороною відповідача, надати його для дослідження.
Таким чином, враховуючи те, що відповідач в силу частини 3 статті12, частини 1 статті 81 ЦПК України не надав доказів на противагу поданої позивачем довідки - розрахунку вартості ремонту, не спростував визначений розмір матеріального збитку, а отже не довів, що такий визначено неправильно й відповідно не надав доказів на спростування розміру заподіяних збитків, а тому доводи відповідача про неналежність довідки - рахунку як доказу для підтвердження розміру матеріальних збитків, судом до уваги не приймаються. 
Також відповідачем не надано суду й відповідних доказів на спростування наявності причинного зв`язку між пошкодженнями даху автомобіля та діями її малолітнього сина.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заподіяної малолітнім сином майнової шкоди є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне.
Так положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст.141 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами ( ч. 6 ст. 137 ЦПК України)..
За положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Судом встановлено, що під час розгляду справи представник позивача - адвокат Рендюк Н.В. заявила про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу понесених ОСОБА_1 в розмірі 10 000 грн., а також надала докази понесення цих витрат, зокрема договір між ОСОБА_1 та адвокатом Рендюк Н.В. про надання юридичної допомоги, де обумовлено вартість послуг та порядок розрахунків, попередній орієнтований розрахунок розміру витрат, а також акт приймання - передачі наданих послуг на суму 10 000 грн. 
Представник відповідачки заперечив проти визначеної суми, вказував про необґрунтованість суми витрат та її не співмірність щодо заявлених вимог та складності справи.
Так, процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Частинами 1, 3 статті 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Так, матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_1 послуг адвоката Рендюк Н.В., що були пов`язані із розглядом справи в суді першої інстанції в межах даної справи, а тому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
За таких обставин, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, з огляду на складність справи, суть спору, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом позивача послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, а також пропорційності щодо кількості задоволених вимог, суд вважає, що відшкодуванню на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. та дана сума не є неспівмірною.
Крім того, згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов підлягає задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 1211 грн. 20 коп.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 133, 134, 137, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 22, 1166, 1178, 1181, 1192 ЦК України, суд , - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) майнову шкоду, завдану внаслідок пошкодження транспортного засобу у розмірі 37 000 гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень 00 копійок, та судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Чернівецький районний суд міста Чернівців протягом тридцяти днів з дня його проголошення.  
Суддя Чернівецького районного
суду міста Чернівців     Піхало Н.В.