Справа № 369/18740/23
Провадження № 2/369/964/26
РІШЕННЯ
Іменем України

29.06.2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
секретаря Худинець Д.С. 
за участі представника позивача Білокур В.В.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання про призначення експертизи по цивільній справі за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівна» інституту садівництва Національної академії аграрних наук України до ОСОБА_2 , Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області треті особи Національна академія аграрних наук України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оазис-ДМ» про визнання права постійного користування земельною ділянкою, скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування у постійне користування земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року Державне підприємство «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області, Національна академія аграрних наук України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОАЗИС-ДМ».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач має право постійного користування земельною ділянкою державної форми власності з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850. При прийнятті рішення № 55363249 щодо державної реєстрації комунальної форми власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850 за Дмитрівською сільською радою Бучанського району Київської області державним реєстратором Гаращенком В.В. в порушення вимог статті 117 Земельного кодексу України, за відсутності підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою, за відсутності згоди Президії Національної академії аграрних наук України та з порушення порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, встановленого Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивача протиправно позбавлено права постійного користування земельною ділянкою площею 17,0998 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850. Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області за відсутності у неї необхідного обсягу цивільної дієздатності відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, що є підставою для визнання договору недійним згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України. В подальшому, земельна ділянка з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850 була поділена 11.05.2023 року на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222484400:09:004:0209 площею 1,5817 га, 3222484400:09:004:0235 площею 0,6565 га, 3222484400:09:004:0234 площею 9,3086 га, 3222484400:09:004:0233 площею 0,7 га, 3222484400:09:004:0232 площею 0,0534 га, 3222484400:09:004:0210 площею 4,7996 га. та станом на момент подачі позовної заяви перебуває у незаконному володінні ОСОБА_2 .
Просили суд:
скасувати рішення державного реєстратора Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області Гаращенка В.В. про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2020р. за індексним номером 55363249;
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 13.04.2023р. між Дмитрівською сільською радою Бучанського району Київської області (код ЄДРПОУ 04362125; 08112, Київська обл., Бучанський р-н, с. Дмитрівка, вул. Садова, 2) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ), зареєстрованого в реєстрі за № 463;
визнати за Державним підприємством «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України» (08112, Київська обл., Бучанський р-н, с. Дмитрівка, вул. Молодіжна, 1; код ЄДРПОУ 04308278) право постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами: 3222484400:09:004:0209 площею 1,5817 га, 3222484400:09:004:0235 площею 0,6565 га, 3222484400:09:004:0234 площею 9,3086 га, 3222484400:09:004:0233 площею 0,7 га, 3222484400:09:004:0232 площею 0,0534 га, 3222484400:09:004:0210 площею 4,7996 га, сільськогосподарського призначення, державної форми власності на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії КВ від 17.02.1995р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 4;
витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України» (08112, Київська обл., Бучанський р-н, с. Дмитрівка, вул. Молодіжна, 1; код ЄДРПОУ 04308278) у постійне користування земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222484400:09:004:0209 площею 1,5817 га, 3222484400:09:004:0235 площею 0,6565 га, 3222484400:09:004:0234 площею 9,3086 га, 3222484400:09:004:0233 площею 0,7 га, 3222484400:09:004:0232 площею 0,0534 га, 3222484400:09:004:0210 площею 4,7996 га, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, з одночасним припиненням речових прав приватної форми власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на земельні ділянки.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У грудні 2023 року представником відповідача подано до Києво-Святошинського районного суду Київської області відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що такі не підлягають до задоволення з підстав обрання позивачем неналежних та неефективних способів судового захисту, відсутності правових передумов звернення до суду з віндикаційним позовом, законності переходу земельної ділянки із державної до комунальної форми власності.

У грудні 2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому позивач виклав свої пояснення щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.
У січні 2024 року представником відповідача подано до Києво-Святошинського районного суду Київської області заперечення, у якому відповідач виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх відхилення.

18 лютого 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Стариком Володимиром Михайловичем подано до суду клопотання про стягнення понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу. Просив стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 70 000 грн. 

Від представника ОСОБА_2 – адвоката Старика В.М. надійшли декілька письмових пояснень у справі. Вказує, що у провадженні Господарського суду Київської області перебувала справа № 911/2117/23 за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України до Дмитрівської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національна академія аграрних наук України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОАЗИС-ДМ», ОСОБА_2 , про визнання права постійного користування земельною ділянкою, скасування рішення державного реєстратора, витребування у постійне користування земельної ділянки. Враховуючи склад учасників справи та предмет позову, справа № 911/2117/23 є майже тотожною до справи, що розглядається. 08 серпня 2024 року Господарським судом Київської області ухвалено рішення у справі № 911/2117/23, яким у задоволенні позову у повному обсязі. Висновки суду, викладені у рішенні Господарського суду Київської області ухваленого 08 серпня 2024 року у справі № 911/2117/23 мають преюдиційне значення та повинні бути враховані судом при розгляді даної справи по суті. Одночасно в письмових поясненнях представником ОСОБА_2 – адвокатом Стариком В.М. заявлене клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які зазначені у додатках до письмових пояснень.
Також, представника ОСОБА_2 – адвоката Старика В.М. зазначив про розгляд Києво-Святошинський районним судом Київської області ще однієї подібної справи № 369/11302/23 за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України до Дмитрівської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національна академія аграрних наук України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОАЗИС-ДМ», ОСОБА_2 , про визнання права постійного користування земельною ділянкою, скасування рішення державного реєстратора, витребування у постійне користування земельної ділянки. 

08 травня 2025 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі № 369/18740/23 за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області, Національна академія аграрних наук України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОАЗИС-ДМ», про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права постійного користування земельною ділянкою, витребування у постійне користування земельної ділянки.

У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, вважав її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. У зв`язку із чим просив суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. 
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Старик Володимир Михайлович підтримав подані письмові пояснення у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судові витрати просив покласти на сторону позивача.
У судове засідання представники Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, треті особи Національна академія аграрних наук України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оазис-ДМ» не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії КВ, виданого на підставі рішення Дмитрівської сільської ради від 28.12.94, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 17.02.95 за № 4, Дослідному господарству «Дмитрівка» (перейменовано на Державне підприємство «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України») надано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 763,3 га на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області для сільськогосподарського виробництва.
Постановою Президії Української академії аграрних наук від 26.08.2004, оформленою протоколом № 12, погоджено, як виняток, з пропозицією Інституту садівництва УААН щодо продажу основних засобів, які знаходяться на балансі дослідного господарства «Дмитрівка» Інституту садівництва УААН, насаджені та побудовані за рахунок власних надходжень, одержаних від господарської діяльності, і розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Дмитрівка. Пунктом 2 вказаної постанови Президією Української академії аграрних наук погоджено з пропозицією дирекції Інституту садівництва УААН та враховуючи згоду землекористувача щодо вилучення з землекористування дослідного господарства «Дмитрівка» Інституту садівництва УААН, зокрема, земельної ділянки площею 400,1 га, на якій розміщені об`єкти інженерного забезпечення (гідроспоруди, зрошувальна система тощо) та передачу права користування цією землею ТЕК «Акорд». Пунктом 3 вказаної постанови Президією Української академії аграрних наук доручено директору Інституту садівництва УААН Кондратенку П.В. та директору дослідного господарства «Дмитрівка» цього інституту Саченку А.І. здійснити продаж зазначених основних засобів, вилучення земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти відчуження, та використання коштів від їх реалізації відповідно до чинного законодавства.
На підставі біржового контракту Київської агропромислової біржі № 824 від 29.09.2004 та акта прийому-передачі гідроспоруд від 12.10.2004 ТЕК «Акорд» набула права власності на гідроспоруди, розташовані в тому числі і на спірній земельній ділянці.
Рішенням Районної ради Києво-Святошинського району від 12.05.2016р. № 117-08-VII спірна земельна ділянка віднесена до меж с. Дмитрівка
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.06.2017 № 35930100 за ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України» на підставі державного акта на право постійного користування землею серії КВ від 17.02.95 зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3222484400:09:004:5612 площею 22,88 га, цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Листом від 05.12.2018 № 20584/0-11733/0/17-18 Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області надано згоду ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України» на поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3222484400:09:004:5612. В результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222484400:09:004:5612 утворено дві земельні ділянки, у тому числі земельну ділянку з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850 площею 17,09 га.
На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.03.2019 № 46186203 за ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України» зареєстровано право державної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850. На вищевказаній земельній ділянці розміщено об`єкт нерухомого майна гідроспоруда № ІІІ.
21.12.2018 між ТЕК «Акорд» (продавець) та ТОВ «Оазис-ДМ» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) належну продавцю на праві приватної власності гідроспоруду № ІІІ, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 № ІІІ розташована на земельній ділянці, площею 22,8893 га, кадастровий номер 3222484400:09:004:5612. Відчужувана гідроспоруда має наступні складові: насосна станція, Н, загальна площа – 96,3 кв. м; електрощитова, Е, загальна площа – 37,9 кв. м; господарський блок, Г, загальна площа – 78,4 кв. м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1709.
Рішенням державного реєстратора Гаращенка В.В. від 26.11.2020 № 55363249 внесено виправлення до розділу про право власності, а саме: видалено власника земельної ділянки з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850 та додано нового власника Дмитрівську сільську раду Бучанського району Київської області, змінено форму власності з державної на комунальну.
Згідно з даними з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на Гідроспоруду № ІІІ, що розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850 площею 17,0998 га., на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2022, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І.
13.04.2023 між Дмитрівською сільською радою та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850, площею 17,0998 га, зареєстрований в реєстрі за № 463.
11.05.2023 земельна ділянка з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850 була поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222484400:09:004:0209 площею 1,5817 га, 3222484400:09:004:0235 площею 0,6565 га, 3222484400:09:004:0234 площею 9,3086 га, 3222484400:09:004:0233 площею 0,7 га, 3222484400:09:004:0232 площею 0,0534 га, 3222484400:09:004:0210 площею 4,7996 га.

Надавши правову кваліфікацію правовідносинам сторін, оцінивши та дослідивши надані до матеріалів справи докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 7 ЗК України № 561-ХІІ (станом на зараз втратив чинність, але чинний на момент видачі державного акта у редакції від 22 червня 1993 року), у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони ; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.
Відповідно до ст. 23 ЗК України № 561-ХІІ (станом на зараз втратив чинність, але чинний на момент видачі державного акта у редакції від 22 червня 1993 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2201-ХІІ (яка була чинна до 07.01.2004) затверджено форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею.
Наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04.05.1999 №43 (який був чинним до 23.08.2013) було затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (далі - Інструкція №43).
Відповідно до п.1.1 Інструкції №43 право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом: на право приватної власності на землю; на право колективної власності на землю; на право власності на землю; на право постійного користування землею.
Відповідно до п. 3.9 Інструкції № 43, у разі будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі чи надання, які відбулися після видачі державного акта, ці зміни вносяться одночасно до обох примірників державного акта. Нові межі відображаються на плані земельної ділянки суцільною лінією чорною тушшю, а старі межі перекреслюються червоною тушшю. Кожен запис про зміни посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України.
Пункт 3.9 Інструкції № 43 було виключено на підставі наказу Державного комітету 
України по земельних ресурсах № 174 від 02.07.2003 року (набув чинності – 25 липня 2003 року).
Отже, суд доходить висновку, що зі змісту самого лише державного акта на право постійного користування землею неможливо встановити на які саме землі поширюється право постійного користування у період з 25 липня 2003 року до 22 червня 2009 року, оскільки зміни/виправлення до таких актів не вносилися, а самі акти не скасовувалися незалежно від відчуження, поділу, припинення права на земельну ділянку. 
Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 22.06.2009 №325 (який був чинним до 15.10.2013) затверджено Інструкцію про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою (далі - Інструкція №325).
Так, відповідно до п.1.2 Інструкції №325 (в редакції від 22.06.2009) встановлено, що бланки державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою (далі - бланки) є бланками документів суворого обліку.
Згідно з п.4.17 Інструкції №325 у випадку припинення права власності (права користування) земельною ділянкою, добровільної заміни державного акта або поділу чи об`єднання земельної ділянки землевласник (землекористувач) повертає свій примірник державного акта до територіального органу Держкомзему, де зберігається інший примірник державного акта, після чого на них робляться відмітки «скасовано». Такі акти залишаються на зберіганні у архіві територіального органу Держкомзему.
З огляду на документи, наявні у матеріалах справи, а саме Постанову Президії Української академії аграрних наук від 26.08.2004, оформлену протоколом № 12, Постанову Президії Національної академії аграрних наук України, оформлену Протоколом №14 від 26.08.2011 року, клопотання Дослідного господарства «Дмитрівка» №42 від 26 січня 2012 року про припинення права постійного користування, рішення Дмитрівської сільської ради від 27 січня 2012 року про погодження припинення права постійного користування, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 18 липня 2012 року № 1306, останні свідчать про те, що за час, коли чинною була Інструкція №325, позивачем неодноразово здійснювався поділ земельної ділянки, наданої у користування. Такі поділи мали б слугувати підставою для повернення примірника державного акта до територіального органу Держкомзему, де зберігався інший примірник державного акта, після чого на них мали бути зроблені відмітки «скасовано», а позивач мав право оформити новий державний акт щодо земель, які залишились у його постійному користуванні, відповідно до вимог Інструкції № 325.
Отже, за законодавством, яке діяло до 01.01.2013 року, у разі повернення державного акта до територіального органу Держкомзему у зв`язку з припиненням права користування землею, на державному акті робилась відмітка «скасовано», після чого такий акт залишався на зберіганні в архіві територіального органу Держкомзему, а відтак за законодавством, яке діяло до 01.01.2013 року не вимагалось прийняття окремого рішення, як акта індивідуально-розпорядчого характеру, про скасування державного акту. 
Відтак, станом на 15.10.2013, коли Інструкція № 325 втратила чинність, державний акт на право постійного користування землею містив неактуальну інформацію та вже не може вважатися достовірним доказом в розумінні ст. 79 ЦПК України.
З 01 січня 2013 року набули чинності Закони України «Про Державний земельний кадастр», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанова Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», згідно з якими повноваження територіальних органів Держземагентства у частині державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) земель, права сервітуту, права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), права забудови земельної ділянки (суперфіцій) з 1 січня 2013 року припинилися.
Відтак з набранням чинності зазначених вище нормативно-правових актів, державні акти про право постійного користування на землю більше не видаються, а жодна норма законодавства не передбачає можливість внесення змін до вже існуючих або їх скасування відповідними органами державної влади, зокрема не передбачено відповідних повноважень й для органів Держгеокадастру.
Зокрема, з набранням чинності з 01.01.2013 Закону України №3613-VІ від 07.07.2011 «Про Державний земельний кадастр» та постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», посвідчення права власності та іншого речового права на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів.
У зв`язку із зазначеним, суд не бере до уваги аргументи позивача щодо підтвердження права постійного користування державним актом, позаяк державний акт на право постійного користування землею, як доказ, підтверджує лише набуття права постійного користування позивачем у 1995 році, проте не може підтверджувати наявність такого права щодо спірної земельної ділянки, починаючи з 25 липня 2003 року, оскільки неможливість внесення змін до такого акта, нездійснення заміни його позивачем, незважаючи на обов`язок, не дозволяє відстежити юридичну долю спірної земельної ділянки зі змісту державного акта.
Водночас Постановою Президії Української академії аграрних наук від 26.08.2004, оформленою протоколом № 12, погоджено, як виняток, з пропозицією Інституту садівництва УААН щодо продажу основних засобів, які знаходяться на балансі дослідного господарства «Дмитрівка» Інституту садівництва УААН, насаджені та побудовані за рахунок власних надходжень, одержаних від господарської діяльності, і розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Дмитрівка. 
Пунктом 2 вказаної постанови Президією Української академії аграрних наук погоджено з пропозицією дирекції Інституту садівництва УААН, враховуючи згоду землекористувача, щодо вилучення з землекористування дослідного господарства «Дмитрівка» Інституту садівництва УААН, зокрема, земельної ділянки площею 400,1 га, на якій розміщені об`єкти інженерного забезпечення (гідроспоруди, зрошувальна система тощо) та передачу права користування цією землею ТЕК «Акорд». 
Пунктом 3 вказаної постанови Президією Української академії аграрних наук доручено директору Інституту садівництва УААН Кондратенку П.В. та директору дослідного господарства "Дмитрівка" цього інституту Саченку А.І. здійснити продаж зазначених основних засобів, вилучення земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти відчуження, та використання коштів від їх реалізації відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до п. а ст. 141 ЗК України (у редакції від 04 червня 2004 року, чинній на момент виникнення спірних відносин), однією з підстав припинення права постійного користування є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою
Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 142 ЗК України (у редакції від 04 червня 2004 року, чинній на момент виникнення спірних відносин), припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» (у редакції від 03.08.2004, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), майновий комплекс Національної академії наук України та майновий комплекс галузевих академій наук складають усі матеріальні та нематеріальні активи (далі - об`єкти майнового комплексу), що обліковуються на балансах Національної академії наук України та на балансах відповідних галузевих академій наук і організацій, віднесених до відання Національної академії наук України та галузевих академій наук, і які закріплені державою за Національною академією наук України та за галузевими академіями наук в безстрокове користування, або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів від фінансово-господарської діяльності та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законом.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» (у редакції від 03.08.2004, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Майновий комплекс Національної академії наук України та майновий комплекс галузевих академій наук складають усі матеріальні та нематеріальні активи (далі - об`єкти майнового комплексу), галузеві академії наук, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу галузевих академій наук, забезпечують реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовують та розпоряджаються цими об`єктами майнового комплексу у межах, визначених законодавством.
З огляду на зазначене можна констатувати, що позивач звернувся із листом № 85 від 20.08.2004 року до особи, що забезпечує реалізацію прав держави як власника – Української академії аграрних наук, у якому просив надати дозвіл на продаж основних засобів, які знаходяться на балансі дослідного господарства «Дмитрівка» Інституту садівництва УААН, насаджені та побудовані за рахунок власних надходжень, одержаних від господарської діяльності, і розташовані за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Дмитрівка, а також вилучити земельні ділянки, які використовуються для обслуговування об`єктів, що підлягали продажу. Тобто, фактично мала місце добровільна відмова від права постійного користування земельними ділянками, оскільки землекористувач звернувся до особи, яка забезпечує реалізацію прав держави як власника.
У зв`язку із зазначеним Президією Української академії аграрних наук було прийняте відповідне рішення - Постанову Президії Української академії аграрних наук від 26.08.2004, оформлену протоколом № 12, якою погоджено вилучення земельних ділянок із постійного користування, тобто фактично припинено його, та прийнято рішення про передачу земельної ділянки у користування покупцеві основних засобів, що на такій ділянці розташовані.
З огляду на положення ст. 142 ЗК України, у подальшому Українська академія аграрних наук повинна була повідомити органи державної реєстрації про припинення права постійного користування Дослідного господарства «Дмитрівка» Інституту садівництва УААН такою земельною ділянкою. Докази на підтвердження того чи було таке повідомлення здійснено матеріали справи не містять, втім момент припинення прав на земельну ділянку у зв`язку із добровільною відмову від них пов`язується саме з прийняттям власником відповідного рішення, а отже факт того чи було здійснене повідомлення органів державної реєстрації на припинення права постійного користування не впливає.
Водночас суд не погоджується з доводами позивача про те, що постановою Президії Української академії аграрних наук від 22.06.2007, оформленою протоколом № 11, скасовано пункт 2 постанови Президії Української академії аграрних наук від 26.08.2004, оскільки у практиці Верховного Суду усталеним є підхід, що оскільки ненормативні акти, якими є і рішення органів управління юридичної особи, є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, вони не можуть бути скасовані чи змінені органами управління юридичної особи після їх виконання. Така позиція є правильною, оскільки у протилежному випадку можливість безперешкодного скасування органами управління юридичної особи власних рішень могла б призвести до порушення нормальної діяльності юридичної особи та заблокувати її функціонування. Отже, презумпція легітимності, яка закріплює обов`язковість та дійсність рішень органів управління товариств, покликана сприяти правовій визначеності у діяльності юридичної особи.
Подібні за змістом висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2020 року у справі № 912/712/19 та від 03 серпня 2023 року у справі № 916/3610/21.
Окрім того, з наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що постанова Президії Української академії аграрних наук від 22.06.2007, оформлена протоколом № 11, не була доведена до відома жодної особи, а документ - лист Інституту садівництва УААН від 15.06.2007 року № 505, на підставі якого постанова була прийнята, фактично відсутній. Зазначені обставини ставлять під сумнів законність прийняття згаданої постанови.
Судом встановлено, що на підставі біржового контракту Київської агропромислової біржі № 824 від 29.09.2004 та акта прийому-передачі гідроспоруд від 12.10.2004 ТЕК «Акорд» набула права власності на гідроспоруди, розташовані в тому числі і на спірній земельній ділянці.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України (у редакції від 01 січня 2004 року, чинній на момент виникнення спірних відносин), якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована
Такий правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі № 921/158/18.
Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику
Зазначене узгоджується з правовим висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.
Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.
Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачала автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди. Поточна редакція статті також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Однак передбачений законодавцем принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди не знаходить належного втілення у нормах, які регулюють перехід прав на земельну ділянку при переході права власності на споруду, яка на ній розташована, коли такий об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці, що перебуває на праві постійного користування.
Адже стаття 92 ЗК України обмежує коло осіб, які можуть бути постійними користувачами земельних ділянок, а статті 140, 141 та 142 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не містили відповідних підстав та механізму переходу прав на земельну ділянку поза волевиявленням попереднього власника чи користувача земельної ділянки.
Якщо віддати перевагу приписам статей 92, 140, 141 - 142 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) перед загальними правилами про перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівель і споруд, то при переході будівлі чи споруди до власника - юридичної особи приватного права чи фізичної особи, право на таку земельну ділянку до нового власника не перейде. Водночас уповноважений у відповідних правовідносинах орган буде позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку новому власнику об`єкта нерухомості, якщо права на цю ділянку належать попередньому власнику чи постійному землекористувачу, без їх відмови від земельної ділянки, чим порушується принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені.
На час відчуження основних засобів Дослідного господарства «Дмитрівка» Інституту садівництва УААН на підставі біржового контракту Київської агропромислової біржі N 824 від 29.09.2004 та акта прийому-передачі гідроспоруд від 12.10.2004 згідно із чинним на той час законодавством, до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають.
Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення.
Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.
Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.
Набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.
Подібні за змістом правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16.
З зазначеного слідує, що хоча ст. 120 ЗК України у період виникнення спірних правовідносин прямо не закріплювала принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та нерухомого майна, розташованого на ній, до особи, яка придбала нерухоме майно, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають.
Отже, з огляду на зазначене, відповідно до правових висновків Верховного Суду щодо застосування ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України у тій же редакції, яка була чинною під час відчуження нерухомого майна, що розташоване на спірній земельній ділянці на користь ТЕК «АКОРД», права на земельну ділянку, розташовану під придбаним нерухомим майном, переходять у тому самому обсязі, що мав попередній власник нерухомого майна, до нового власника такого нерухомого майна автоматично у силу закону та виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та майна, розташованого на ній. При цьому такий перехід, як випливає з правових висновків Верховного Суду, не може залежати від дій колишнього користувача щодо відмови від права користування, а тому добровільна відмова останнього від такого права не потрібна. Окрім того, відповідно до зазначених правових позицій, можна дійти висновку, що право користування спірною земельною ділянкою, а також право вимагати оформлення права користування перейшло до ТЕК «АКОРД» у момент набуття права власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці, а не з моменту оформлення договору оренди. 
Суд не бере до уваги посилання позивача на правові висновки, викладені у постанові ВП ВС від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 щодо розміру земельної ділянки необхідної для обслуговування нерухомого майна, оскільки у даній справі зроблено висновок щодо земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди. Наведене повністю відповідає цільовому призначенню земельних ділянок 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Натомість у даній справі цільове призначення земельної ділянки 01.13 Для іншого сільськогосподарського призначення, що свідчить про те, що правовідносини у даних справах не є подібними, адже нерухоме майно, що розташоване на спірній земельній ділянці – зрошувальна система, призначена для обслуговування спірної земельної ділянки, а не навпаки.
01 січня 2013 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» 5245-VI, яким визначаються підстави й умови розмежування земель державної та комунальної власності.
Відповідно до п. 3 та 4 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки : на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу, а також земель, які відповідно до закону віднесені до комунальної власності.
Відповідно до п. 5 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.
У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 117 ЗК України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.
На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
Застосувавши порівняльний аналіз даних правових норм, суд доходить висновку, що ст. 117 ЗК України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» регулюють різні правовідносини та передбачають різні порядки зміни форми власності земель.
Так, ст. 117 ЗК України регулює порядок передачі земельної ділянки із державної у комунальну власність або із комунальної в державну, що здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою, що передається, тобто передача є наслідком волевиявлення такого органу.
Водночас, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» регулює умови та порядок розмежування земель державної та комунальної власності.
Відповідно до п. 7 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.
Зазначене свідчить, що таке розмежування здійснюється в силу положень закону, а волевиявлення колишнього розпорядника земельної ділянки у даному випадку значення не має. На підтвердження зазначеного свідчить й різний перелік необхідних для державної реєстрації права власності на земельну ділянку документів.
Водночас варто мати на увазі, що момент виникнення права власності на такі земельні ділянки пов`язаний саме з моментом віднесення до земельних ділянок, визначених п. 3 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а не з моментом державної реєстрації такого права, оскільки право власності у даному випадку виникає в силу закону.
Подібні за змістом висновки містяться у постанові КГС ВС від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.
Отже, не підтверджуються аргументи позивача про порушення при прийнятті рішення № 55363249 щодо державної реєстрації комунальної форми власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484400:09:004:5850 за Дмитрівською сільською радою Бучанського району Київської області державним реєстратором Гаращенком В.В. вимог ст. 117 ЗК України.
Відтак, встановивши віднесення спірної земельної ділянки до меж с. Дмитрівка рішенням Районної ради Києво-Святошинського району від 12.05.2016р. №117-08-VII, визначальним для вирішення питання про виникнення права комунальної власності на спірну земельну ділянку є встановлення факту того чи належала вона до переліку земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».
Так, до земельних ділянок, що залишаються у державній власності, зокрема, належать розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.
Враховуючи, що судом встановлено, що право постійного користування ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України спірною земельною ділянкою було припинене внаслідок добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою та у зв`язку із набуттям ТЕК «АКОРД» права власності на розташоване на ній нерухоме майно, спірна земельна ділянка не належала до земель, визначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а отже віднесення спірної земельної ділянки рішенням Районної ради Києво-Святошинського району від 12.05.2016р. № 117-08-VII до меж с. Дмитрівка призвело до виникнення права комунальної власності на спірну земельну ділянку в силу положень закону.
Окремо суд вважає за необхідне зауважити наступне.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У справі, що розглядається, щодо спірної земельної ділянки зареєстровано право приватної власності за фізичною особою, натомість позивач прагне зареєструвати право постійного користування земельною ділянкою державної власності, що вочевидь суперечитиме вже зареєстрованому праву відповідача. 
Відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Отже, повноваження представляти державу у спірних правовідносинах належить до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.
Крім того, представляти інтереси держави в суді може прокурор. Для цього прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».
Водночас ані центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин чи його територіальні органи, ані прокурор не зверталися з позовними вимогами про віндикацію від імені держави.
Закон не передбачає права постійного користувача на звернення з похідним позовом на користь держави, чиє право порушене незаконним заволодінням земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності за порушником.
В силу статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Натомість позивач до таких органів державної влади не належить, а відтак звернення саме позивача, який не є власником земельної ділянки, з віндикаційним позовом, не ґрунтується на приписах чинного законодавства.
До подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові у постанові від 24 травня 2023 року у справі № 916/875/20 та постанові від 20 грудня 2024 року у справі № 910/21682/15.
Статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили згідно вимог ч. 2 статті 89 ЦПК України. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом
При цьому суд бере до уваги та враховує висновки судів в подібних справах.
Рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/2117/23 від 08 серпня 2024 р., залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду у справі № 911/2117/23 від 11.09.2025 року в задоволенні подібних позовних вимог Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України», за участю тих же сторін, проте щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222484400:09:004:5848, було відмовлено в повному обсязі.
Також, Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/11302/23 від 02 грудня 2024 р., залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду у справі № 369/11302/23 від 11 лютого 2026 року в задоволенні подібних позовних вимог Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України», за участю тих же сторін, проте щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222484401:01:005:5111, було відмовлено в повному обсязі.
З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що аргументами позовної заяви та доданими до неї доказами не підтверджується наявність у позивача права постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами: 3222484400:09:004:0209 площею 1,5817 га, 3222484400:09:004:0235 площею 0,6565 га, 3222484400:09:004:0234 площею 9,3086 га, 3222484400:09:004:0233 площею 0,7 га, 3222484400:09:004:0232 площею 0,0534 га, 3222484400:09:004:0210 площею 4,7996 га про визнання якого заявлено позовну вимогу та не доведено наявність передумов для звернення до суду з віндикаційним позовом.
За викладених обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою суду від 11.12.2023 р. вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - земельні ділянки:
- площею 1,5817 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0209, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736479532224);
- площею 0,6565 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0235, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736487532224);
- площею 9,3086 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0234, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736463232224);
- площею 0,7 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0233, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736470232224);
- площею 0,0534 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0232, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736472732224);
- площею 4,7996 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0210, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736475232224).
Відповідно до ч. 9 ст. ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
З огляду на повну відмову у задоволенні позову, вжиті заходи забезпечення позову також підлягають скасуванню судом.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Старика Володимира Михайловича про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 70 000 грн., суд зазначає наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_2 представляв адвокат Старик Володимир Михайлович на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1296363. 
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. 
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. 
Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. 
Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). 
У п. 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
Позивачем підтверджено витрати на правову допомогу та надано на їх підтвердження письмові докази: договір про надання правової допомоги № 04-04/21 від 04 квітня 2021 року, акт приймання-передавання виконаних робіт (наданих послуг) №16-01/25 від 16 січня 2025 року та Квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 16.01.2025р. на загальну суму 70 000, грн., яка складається з: 2 000 грн. – консультація клієнта, узгодження правової позиції, 23 000 грн. – підготовка відзиву на позовну заяву, 45 000 грн. – представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції шляхом персональної участі адвоката у судових засіданнях (фіксована сума). 
Отже, враховуючи критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на підставі наданих відповідачем доказів, а також взявши до уваги те, що фактично під час розгляду справи у суді відбулося низка судових засідання за участю представника відповідача, суд дійшов висновку, що заявлені представником відповідача вимоги про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 45 000 грн. за представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції шляхом персональної участі адвоката у судових засіданнях є співмірними з кількістю судових засідань під час перебування справи в провадженні Києво-Святошинського суду. Окрім того, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень зі сторони Позивача щодо розміру заявлених витрат, суд вважає за можливе стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 70 000 грн. 
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивача – Державне підприємство «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 12, 81, 89, 133, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

У задоволенні позовних вимог Державного підприємства “Дослідне господарство “Дмитрівка” Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України до ОСОБА_2 , Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, треті особи: Національна академія аграрних наук України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю “Оазис-ДМ” про визнання права постійного користування земельною ділянкою – відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року у справі № 369/18740/23, а саме скасувати арешт, накладений на земельні ділянки: 
площею 1,5817 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0209, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736479532224);
площею 0,6565 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0235, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736487532224);
площею 9,3086 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0234, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736463232224);
площею 0,7 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0233, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736470232224);
площею 0,0534 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0232, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736472732224);
площею 4,7996 га з кадастровим номером 3222484400:09:004:0210, яка розташована на території Дмитрівської сільської рада Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2736475232224).

Стягнути з Державного підприємства “Дослідне господарство “Дмитрівка” Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України (ЄДРПОУ 04308278) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 29 червня 2026 року.

Суддя        Наталія ПІНКЕВИЧ