ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
23 червня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/770/25 	

Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Шумського І.П. 
за участі секретаря судового засідання: Беги В.М.
розглянув справу
за позовом Виконувача обов`язків керівника Теребовлянської окружної прокуратури (вул. 22 січня, м. Теребовля) в інтересах держави в особі:
Микулинецької селищної ради Тернопільського району (вул. Поштова, 1 Б, селище Микулинці, Тернопільський район, Тернопільська область, 48120)
до відповідача – Фізичної особи – підприємця Бориса Віктора Степановича ( АДРЕСА_1 )
про стягнення грошових коштів в сумі 629361,93 грн.

За участі від:
прокуратури – Безкоровайна О.А.
позивача – не з`явився
відповідача – Пацюк О.Є., Борис В.С.

Зміст позовних вимог.
Виконувач обов`язків керівника Теребовлянської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Тернопільської області в інтересах держави в особі Микулинецької селищної ради Тернопільського району з позовом до Фізичної особи – підприємця Бориса Віктора Степановича про стягнення грошових коштів в сумі 629361,93 грн, з яких:
- 60842,75 грн інфляційних втрат та 17140,10 грн трьох процентів річних за несвоєчасну сплату орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360 площею 2,3 га;
- 515407,63 грн безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360 площею 2,3 га;
- 26624,59 грн інфляційних втрат та 9346,86 грн трьох процентів річних за користування безпідставно збереженими коштами.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання з оплати орендної плати за період 01.01.2022 - 28.05.2024 згідно договору оренди землі від 16.10.2013, а також використання відповідачем протягом періоду 29.05.2024 – 30.11.2025 земельної ділянки з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360, на якій розміщене належне останньому на праві власності нерухоме майно, без здійснення плати.
Правовою підставою позовних вимог позивачем визначено ст. 625, ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Позиція позивача - Микулинецької селищної ради Тернопільського району.
Від Микулинецької селищної ради Тернопільського району заперечень щодо заявленого прокуратурою позову не надходило.

Позиція відповідача.
Відповідач відзиву на позовну заяву, в порядку ст. 165 ГПК України, у встановлений в ухвалі від 29.12.2025 (про відкриття провадження у справі) строк не надав.
Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Норма такого ж змісту відображена і у ч.2 ст. 178 ГПК України.
Згідно ч.4 ст.165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Процесуальні дії суду у справі.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 29.12.2025 відкрито провадження у справі №921/770/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.01.2026.
Ухвалою суду від 26.01.2026 прийнято до розгляду заяву Теребовлянської окружної прокуратури Тернопільської області б/н від 19.01.2026 (вх. №435 від 19.01.2026) та відкладено підготовче засідання на 02.03.2026.
Ухвалами суду від 02.03.2026 продовжено строк підготовчого провадження у даній справі, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача б/н від 02.03.2026 (вх. №1609 від 02.03.2026) про зобов`язання позивача надати додаткові документи (інформації), а також відкладено підготовче засідання у справі №921/770/25 на 30.03.2026.
30.03.2026 судом постановлено ухвалу, якою залишено без розгляду відзив відповідача на позовну заяву б/н від 22.03.2026 (вх. №2404 від 26.03.2026) з додатками, закрито підготовче провадження по справі №921/770/25 та призначено її до розгляду по суті на 30.04.2026, який відкладався на 19.05.2026, 02.06.2026, 11.06.2026, 23.06.2026.
При цьому, ухвалами суду від 30.04.2026, 19.05.2026 та 02.06.2026 явка представника позивача в наступні судові засідання була визнана обов`язковою. 
В судових засіданнях під час розгляду справи по суті прокурором підтримано позовні вимоги.
Присутніми в судовому засіданні 11.06.2026 представниками позивача підтримано позов.
Відповідачем та його представником в судових засіданнях під час розгляду справи по суті заперечено проти позову.
Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами справи.
Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).
23.06.2026 суд ухвалив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.
16.10.2013 між Микулинецькою селищною радою (надалі – орендодавцем) та Фізичною особою – підприємцем /Приватним підприємцем Борисом Вікторем Степановичем (надалі - орендарем) укладено договір оренди землі (надалі - договір), відповідно до п. 1, п. 2 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку - землі сільськогосподарського призначення, яка знаходиться АДРЕСА_2 , площею 2,30 га.
У п. 3 договору зазначено, що на земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна нежитлова будівля - телятник, сінажна яма.
Згідно п. 5 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки - виготовлена, та становить 238280 грн за кв. м.
Договір укладено на 5 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 5 договору).
У п. 9 договору сторонами обумовлено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі у гривнях в розмірі три відсотки від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що становить 7148 грн 40 коп. в рік, щомісячна плата становить 595 грн 70 коп., відповідно до рішення двадцять першої сесії шостого скликання за №928 від 31.08.2012.
Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації (п. 10 договору). 
У п. 11 договору вказано, що орендна плата вноситься щомісячно.
У п. 13 договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається один раз в рік, у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом. 
Земельна ділянка передається в оренду для обслуговування нежитлової будівлі (телятника, сінажної ями). Цільове призначення земельної ділянки – землі сільськогосподарського призначення (п. 15, п. 16 договору).
Відповідно до п. 20.1 договору земельна ділянка орендарю передається рішенням 21 сесії 6 скликання за № 928 від 31.08.2012.
Дія Договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом (п. 37 Договору).
У п. 43 Договору зазначено, що цей Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Відповідно до Витягу №22278724 від 28.05.2014 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, на підставі вищевказаного договору, 28.05.2014 за № 5821054 за відповідачем зареєстровано інше речове право - право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360, строком до 28.05.2019.
Згідно з Інформацією від 03.12.2025 Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360, вказану земельну ділянку віднесено до категорії земель – землі сільськогосподарського призначення, а за цільовим призначенням – 01.13 для іншого сільськогосподарського призначення. 
19.04.2019 Микулинецькою селищною радою прийнято рішення №1710, яким: поновлено ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі – телятника, сіножатної ями, площею 2,3000 га, кадастровий номер 6125055400:05:001:0360 по АДРЕСА_2 терміном на 5 років (п. 1 рішення); встановлено Борису Віктору Степановичу за користування вищевказаною земельною ділянкою орендну плату в розмірі 4% від нормативно грошової оцінки землі (п. 2 рішення); зобов`язано Бориса Віктора Степановича подати в Микулинецьку селищну раду Витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, для укладення додаткової угоди до договору оренди землі (п. 3 рішення). 
22.05.2019 між сторонами укладено додаткову угоду про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки (державна реєстрація від « 28 » травня 2014 р. індексний № 22278724 ) та внесення змін до нього (надалі – додаткова угода), відповідно до п. 1 якої сторонами обумовлено поновити термін дії договору оренди земельної ділянки (державна реєстрація від 28 травня 2014 року індексний №22278724).
У п. 2 додаткової угоди сторони обумовили внести зміни до договору оренди земельної ділянки (державна реєстрація від 28 травня 2014 року індексний № 22278724):
п.5. розділу «Об`єкт оренди» доповнити текстом такого змісту: Нормативно грошова оцінка земельної ділянки виготовлена та становить - 2153720 грн (п.2.3 додаткової угоди);
п.8. розділу «Строк дії договору» викласти в наступній редакції: договір укладено на 5 років (п. 2.2 додаткової угоди);
п.9. розділу «Орендна плата» викласти в наступній редакції: «орендна плата вноситься «Орендарем» у формі та розмірі: у гривнях в розмірі чотири відсотки від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що становить 86148,80 грн в рік, щомісячна плата становить 7179,07 грн, згідно рішення Микулинецької селищної ради 52 сесії VII скликання №1710 від 19.04.2019 (п. 2.3 додаткової угоди).
У додатковій угоді зазначено, що невід`ємними її частинами є: рішення Микулинецької селищної ради 52 сесії VII скликання № 1710 від 19.04.2019; витяг із технічної документації (або довідка) про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виконані відділом у Теребовлянському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.
Згідно з витягом №593/0/204-19 від 26.04.2019 Відділу у Теребовлянському районі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360 її нормативна грошова оцінка склала 2153720 грн.
Відповідно до Інформаційної довідки № 454815491 від 03.12.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зазначено, строк іншого речового права - права оренди, зареєстрованого за №31779516 за відповідачем, становить до 28.05.2024. 
Згідно з вищевказаною Інформаційною довідкою № 454815491 від 03.12.2025 ОСОБА_1 є власником 29/100 тваринницької ферми №2 за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна: 17904717).
25.07.2023 Микулинецька селищна рада зверталась на адресу Бориса Віктора Степановича з листом №1139 від 25.07.2023, у якому просила оплати борг, зокрема з орендної плати за користування земельною ділянкою 6125055400:05:001:0360 за період 01.01.2022 – 20.07.2023. 
У адресованому Теребовлянській окружній прокуратурі листі №1573 від 31.07.2025 Микулинецькою селищною радою зазначено, що договір оренди земельної ділянки між нею та ОСОБА_1 не продовжено, а земельна ділянка фактично перебуває у користуванні останнього, як власника розташованого на ній нерухомого майна.
Після цього договір оренди з відповідачем щодо згаданої земельної ділянки не поновлювався /не переукладався. 
Згідно з долученим до позову розрахунком суми боргу, за період з 01.01.2022 до 31.12.2022 борг з орендної плати склав 86148,80 грн, за період з 01.01.2023 до 31.12.2023 – 108978,23 грн, а за період 01.01.2024 до 28.05.2024 – 49186,49 грн. Загалом 244313,52 грн.
Рішенням №2500 від 10.07.2023 Микулинецької селищної ради затверджено Положення про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки комунальної власності на території Микулинецької селищної ради (надалі - Положення №2500). Рішення набрало чинності з 01.01.2024.
Відповідно до п. 4.2 Положення №2500 розмір орендної плати за земельну ділянку встановлюється на підставі визначеної рішенням Микулинецької селищної ради відсоткової ставки, відповідно до її цільового призначення та функціонального використання земельної ділянки, згідно з нормативною грошовою оцінкою землі та не залежить від наслідків господарської діяльності орендаря.
У п. 4.3 Положення №2500 зазначено, що базою для обчислення орендної плати є нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка надається в оренду. Нормативна грошова оцінка земель населених пунктів Микулинецької селищної ради проводиться у відповідності з чинним законодавством України і підлягає затвердженню сесією Микулинецької селищної ради. Показники оцінки підлягають щорічному уточненню станом на 1 січня кожного року у разі зміни коефіцієнту індексації відповідно до порядку, встановленого чинним законодавством України.
Згідно з п. 6.2 Положення №2500 орендна плата обчислюється та сплачується відповідно до умов договору або з дня укладання договору оренди землі. У разі припинення права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у користуванні у поточному році.
У п. 7.1 Положення №2500 зазначено, що розмір орендної плати підлягає обов`язковому перегляду у разі: зміни цільового та функціонального використання земельної ділянки, передбаченого договором; змін в діючому законодавстві; змін нормативної грошової оцінки внаслідок корегування; в інших випадках передбачених законом.
У додатку №2 до Положення №2500 наведено ставки орендної плати на земельні ділянки комунальної власності на території Микулинецької селищної ради з 01.01.2024, зокрема для земель сільськогосподарського призначення з кодом 01.13 «для іншого сільськогосподарського призначення» передбачена ставка орендної плати 10% нормативної грошової оцінки землі.
Отже, для земельної ділянки кадастровий номер 6125055400:05:001:0360 Положенням №2500 установлена ставка орендної плати у розмірі 10% нормативної грошової оцінки землі.
Відповідно до положень п.п. 12.3.3 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, якщо в рішенні органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати не визначено термін його дії, таке рішення є чинним до прийняття нового рішення. 
Відповідно до положень п. 289.1 ст. 289 ПК України для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.
Згідно з витягом №НВ-6100327502023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360 в 2023 році її оцінка становила 2724455,80 грн.
Згідно з витягом №НВ-6100451982024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360 в 2024 році її оцінка становила 3009436,60 грн.
Згідно з витягом №НВ-9987228222025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки цієї ж земельної ділянки її оцінка в 2025 році становила 3775037,28 грн.
Прокурором зазначено, що недоотримана орендна плата за період 29.05.2024 до 31.12.2024 (3 дні + 7 місяців) складає 177977,43 грн, а за період 01.01.2025 до 30.11.2025 - 346045,08 грн. Загалом 524022,51 грн.
ГУ ДПС у Тернопільській області листом №5857/5/19-00-24-02-05 від 10.11.2025 повідомило Теребовлянську окружну прокуратуру про те, що згідно даних ІКС «Податковий блок» ФОП Борисом В.С (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період 2020 - 2021 рік подано податкові декларації з плати за землю (в частині орендної плати) за земельну ділянку з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360 площею 2,3 га, та визначено податкові зобов`язання: за 2020 - 79969,73 грн; за 2021 - 86148,8 грн. 
За період 2022-2024 роки платником подано податкові декларації з плати за землю (в частині орендної плати) за земельну ділянку з кадастровим номером 6125055300:02:002:0351 площею 0,02 га, проте не визначено податкове зобов`язання по земельній ділянці 6125055400:05:001:0360 площею 2,3 га.
Станом на 06.11.2025 в інтегрованій картці платника податків по орендній платі з фізичних осіб (код платежу 18010900) обліковується переплата в сумі 254873,53 грн. Зокрема, на 01.01.2025 переплата становила 1945,09 грн. У 2025 році платником сплачено: 01.10.2025 - 49186,49 грн; 03.10.2025 - 203741,91 грн.
Микулинецькою селищною радою у листі №2328 від 14.11.2025 повідомлено, що на її рахунок надійшли кошти орендної плати за землю від Бориса В.С. у загальній сумі 252928,40 гривень, а саме: 01.10.2025 в сумі 49186,49 грн та 03.10.2025 в сумі 203741,91 грн. Оскільки, у призначенні вищевказаних платежів Борис В.С. не зазначив період, за який сплачено основну суму борту, тому Микулинецькою селищною радою зараховано ці оплати як сплату орендної плати за землю за період з 01.01.2022 до 28.05.2024 повністю, а решту як оплату заборгованості, яка виникла з 29.05.2024. 
У зв`язку з частковою сплатою відповідачем плати за землю, розмір безпідставно збережених ним коштів, розрахований як різниця між розміром плати за землю, яка повинна надійти до місцевого бюджету, та фактично здійсненою оплатою за користування земельною ділянкою, становить: 515407,63 грн (524022,51 грн – 8614,88 грн (переплата 252928,40 грн – 244313,52 грн).
Несвоєчасна сплата орендної плати та неповна сплата в добровільному порядку відповідачем коштів за фактичне користування ним спірною земельною ділянкою без здійснення плати за землю, стало підставою для звернення прокурора до суду з позовом у даній справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.
Зазначаючи про те, що позивачем не здійснювались заходи щодо звернення до суду з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою, інфляційних та 3% річних за несвоєчасність їх сплати, а також інфляційних та 3% річних за несвоєчасність сплати орендної плати відповідно до умов договору оренди землі від 16.10.2013, прокурором пред`явлено позов в інтересах держави, в особі Микулинецької селищної ради.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини третя і п`ята стаття 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях частини четвертої статті 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 (про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), обираючи форму представництва прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту. Водночас інтереси держави можуть як збігатися, так і не збігатися з інтересами державних органів. Поняття "інтереси держави" є оціночним і у кожному конкретному випадку прокурор самостійно визначає, в чому саме відбулося або має відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.
Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №924/1237/17 від 20.09.2018, у справі №918/313/17 від 27.02.2018.
Відповідно до п. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 по справі №912/2385/18 зазначено, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Відповідно до ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
У ч. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Згідно із частинами 1, 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно ч. 5 ст. 16 вказаного Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
У ст. 80 Земельного кодексу України (надалі – ЗК України) також вказано, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Стаття 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплює основні принципи місцевого самоврядування, серед яких, зокрема, поєднання місцевих і державних інтересів.
Згідно зі ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема:
а) розпорядження землями комунальної власності територіальних громад;
б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;
в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Статтею 145 Конституції України передбачено, що права місцевого самоврядування захищаються з судовому порядку. Статтею 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" також вказано, що одним із принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування.
При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Згідно ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Виходячи з положень наведених норм законодавства, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Микулинецька селищна рада.
Водночас, позивачем не здійснювався захист його інтересів.
Теребовлянська окружна прокуратура у листах №54-2013 вих - 25 від 28.07.2025, №54-3122 вих – 25 від 29.10.2025 зверталась до Микулинецької селищної ради з повідомленням про вивчення підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді. У цьому зверненні прокурор просив проінформувати його, зокрема чи буде Микулинецька селищна рада самостійно в судовому порядку вживати заходи стягнення орендної плати з ОСОБА_1 в судовому порядку, а саме чи буде пред`явлено самостійно позов, якщо ні, з яких причин. 
У відповідь на ці звернення, Микулинецька селищна рада у листах №1573 від 31.07.2025, №2253 від 04.11.2025 просила прокуратуру представляти її інтереси у справі щодо стягнення орендної плати з Бориса В.С., у зв`язку з перебуванням начальника відділу юридичного забезпечення та управління персоналом у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також у зв`язку з вакантною посадою головного спеціаліста з юридичних питань.
Не дивлячись на наявність повноважень, наділених законодавцем, а також враховуючи обізнаність про порушення законодавства позивачем у даній справі самостійно не вживались заходи для усунення порушень земельного законодавства.
В матеріалах справи міститься адресоване Микулинецькій селищній раді письмове повідомлення №54-3960 вих – 25 від 23.12.2025 Теребовлянської окружної прокуратури про те, що останньою (в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру") з метою захисту інтересів держави в особі Микулинецької селищної ради будуть вживатися заходи представницького характеру шляхом подачі позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 629361,93 грн. 
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 по справі 912/2385/18 зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Позивач, надаючи відповідь прокурору на його звернення, про намір самостійно звернутися з позовом не заявив. Такі дії були оцінені прокурором як бездіяльність.
Як убачається з матеріалів справи, на виконання частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Микулинецькою селищною радою, яка не вжила заходів щодо стягнення грошових коштів в сумі 629361,93 грн, що випливає з її листів. Тобто прокурор навів підставу для представництва інтересів держави та підстави для звернення з позовом до суду.
Матеріалами справи підтверджується дотримання прокурором ч.4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частиною 1 статті 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.
Відповідно до ч.2 ст.83 ЗК України у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Як вже зазначалось, суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі ст. 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до наявної у матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належне відповідачу нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, власником якої є Микулинецька селищна рада.
Спірній у даній справі земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 6125055400:05:001:0360, отже вона є сформованою.
Відповідно до ч.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до ч.5 ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч.8 ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Згідно із пунктами "а", "в" ч.1 ст.12 ЗК України розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.
У відповідності до частини 2 статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно частини 2 статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Згідно ст. ст. 93, 116 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно зі ст. ст. 122 - 124 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Статтею 206 ЗК України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (п."в" ч.1 ст.96 ЗК України).
Згідно статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Згідно статті 15 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є однією із істотних умов договору оренди.
Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (надалі – ПК України) плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою є обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Пунктом 286.2 ст. 286 ПК України встановлено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 01 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому ст. 46 ПКУ. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Положення статті 24 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
У відповідності до вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Судом встановлено, що на підставі договору оренди землі від 16.10.2013 та укладеної до нього додаткової угоди від 22.05.2019, за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки кадастровий номер 6125055400:05:001:0360 площею 2,3 га, яка знаходиться по вул. Коновальця 13 А в с. Конопківка.
Право власності на земельну ділянку, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності (зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки) підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав (ст.ст. 125, 126 ЗК України, ст.ст. 4, 5 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”).
На підставі вищевказаного договору, за відповідачем зареєстровано інше речове право - право оренди до 28.05.2024. 
Відповідно до пунктів 8, 9 договору, з урахуванням додаткової угоди до нього, орендар прийняв зазначену земельну ділянку у строкове платне користування та зобов`язався вносити орендну плату щомісячно у встановлені строки. 
Отже, відповідач зобов`язаний належним чином виконувати умови договору щодо своєчасної та повної сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.
Судом встановлено, що протягом дії договору, зокрема 2022 року, 2023 року, 01.01.2024 - 28.05.2024 змінювався розмір орендної плати за користування земельною ділянкою у зв`язку зміною нормативної грошової оцінки земель, а саме:
- у період з 01.01.2022 до 31.12.2022 відповідач повинен щомісячно сплачувати орендну плату в розмірі 7179,0666 грн (4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до витягу №593/0/204-19 від 26.04.2019 Відділу у Теребовлянському районі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки);
- у період з 01.01.2023 до 31.12.2023 відповідач повинен щомісячно сплачувати орендну плату в розмірі 9081,5193 грн (4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до витягу №НВ-6100327502023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки);
- у період з 01.01.2024 до 30.04.2024 відповідач повинен був щомісячно сплачувати орендну плату у розмірі 10031,4553 грн, а за період 01.05.2024 до 28.05.2024 - 9060,6693 грн (4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до витягу №НВ-6100451982024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Загальна сума орендної плати за період 01.01.2022 – 28.05.2024 склала 244313,52 грн. 
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вже зазначалось, згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотною умовою договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення, перегляду та відповідальності за її несплату.
Таким чином, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 922/518/14, від 22.01.2019 у справі № 922/539/18.
Отже, орендар зобов`язаний самостійно за наявності відомостей про нормативну грошову оцінку землі перераховувати розмір орендної плати. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03.12.2013 у справі № 3-34гс13 та від 20.08.2013 у справі № 3-21гс13 та підтримана Верховним Судом, зокрема у постанові від 26.05.2021 у справі № 540/544/18 (провадження № 61-13979св19).
Також у разі зміни розміру орендної плати у зв`язку зі зміною нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної чи комунальної власності належним способом захисту прав орендодавця є позовна вимога про стягнення орендної плати, не сплаченої орендарем, а не визнання укладеними додаткових угод до договору. На таких висновках наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 (провадження № 12-66гс23).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що обов`язковість урахування нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності під час визначення розміру орендної плати встановлена законом (абзац другий частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель»).
Нормативна грошова оцінка земель установлюється шляхом затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що здійснюється відповідною сільською, селищною або міською радою. Зазначене імперативне регулювання унеможливлює встановлення нормативної грошової оцінки земельних ділянок договором, зокрема договором між органом місцевого самоврядування та орендарем.
Отже, з моменту початку застосування відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України нового розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності автоматично змінюються права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, якщо вона визначена у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки.
У таких правовідносинах відсутній обов`язок сторін вносити зміни до договору оренди шляхом укладення додаткової угоди, оскільки обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає в орендаря з моменту початку застосування такої нормативної грошової оцінки.
За таких обставин суд дійшов висновку про правильність визначення розміру боргу з орендної плати, з урахуванням відповідних нормативно грошових оцінок земельної ділянки, підтверджених належними доказами.
Відповідно матеріалів справи, а саме листів №5857/5/19-00-24-02-05 від 10.11.2025 ГУ ДПС у Тернопільській області та №2328 від 14.11.2025 Микулинецької селищної ради, відповідачем у 2025 році сплачено 49186,49 грн 01.10.2025 та 203741,91 грн 03.10.2025.
Микулинецькою селищною радою у своєму листі зазначено, що оскільки, у призначенні вищевказаних платежів Борис В.С. не зазначив період, за який сплачено основну суму борту, тому нею зараховано ці оплати як сплату орендної плати за землю за період з 01.01.2022 до 28.05.2024 повністю, а решту як оплату заборгованості, яка виникла з 29.05.2024.
Наведене вказує на несвоєчасне виконання відповідачем обов`язку з оплати орендної плати згідно договору.
Обставини існування заборгованості по сплаті орендної плати за договором протягом усього слухання справи відповідачем не заперечувались.
Микулинецькою селищною радою у листі №1573 від 31.07.2025 зазначено, що договір оренди земельної ділянки між нею та Борисом В.С. не продовжено, а земельна ділянка фактично перебуває у користуванні останнього, як власника розташованого на ній нерухомого майна.
У справі № 921/770/25 відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому єдиною можливою формою здійснення ним оплати за землю як землекористувачем є орендна плата, проте виключно за умови наявності відповідного договору (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Згідно з пунктом 284.1 статті 282 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.
Відповідно до статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі, право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Рішенням №2500 від 10.07.2023 Микулинецької селищної ради затверджено Положення про встановлення ставок орендної плати за земельні ділянки комунальної власності на території Микулинецької селищної ради (надалі - Положення №2500). Рішення набрало чинності з 01.01.2024.
У додатку №2 до Положення №2500 наведено ставки орендної плати на земельні ділянки комунальної власності на території Микулинецької селищної ради з 01.01.2024, зокрема для земель сільськогосподарського призначення з кодом 01.13 «для іншого сільськогосподарського призначення» передбачена ставка орендної плати 10% нормативної грошової оцінки землі.
Для земельної ділянки кадастровий номер 6125055400:05:001:0360 Положенням №2500 установлена ставка орендної плати у розмірі 10% нормативної грошової оцінки землі.
Відповідно до витягу №НВ-6100451982024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360 в 2024 році її оцінка становила 3009436,60 грн, а відповідно до витягу №НВ-9987228222025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки цієї ж земельної ділянки її оцінка в 2025 році становила 3775037,28 грн.
До позову додано розрахунок безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360 площею 2,3 га, а саме:
в сумі 177977,43 грн (10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до витягу №НВ-6100451982024) за період 29.05.2024 – 31.12.2024;
в сумі 346045,08 грн (10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до витягу №НВ-9987228222025) за період 01.01.2025 – 30.11.2025. Загалом 524022,51 грн.
Посилання відповідача на подальше зменшення розміру нормативно грошової оцінки не торкається стягуваного періоду. А тому не має значення для вирішення даного спору. 
З урахуванням здійснених відповідачем 01.10.2025 та 03.10.2025 оплат на загальну суму 252928,40 грн, повідомлення позивача про їх зарахування на оплату боргу з орендної плати згідно договору від 16.10.2023 за період 01.01.2022 – 28.05.2024 в сумі 244313,52 грн, кошти в сумі 8614,88 грн є переплатою.
Переплату позивачем зараховано на оплату заборгованості, яка виникла після з 29.05.2024.
У зв`язку з частковою сплатою відповідачем плати за землю, розмір безпідставно збережених Борисом В.С. коштів, розрахований як різниця між розміром плати за землю, яка повинна надійти до місцевого бюджету, та фактично здійсненою оплатою за користування земельною ділянкою, становить: 515407,63 грн (524022,51 грн – 8614,88 грн).
Верховний Суд у постанові від 31.03.2026 у справі №908/1291/24 зазначив, що у пунктах 69-71, 75, 78, 90-94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц зі спору, що виник з подібних правовідносин, сформульовано такі висновки щодо застосування положень статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України та статей 120, 125 Земельного кодексу України:
"69. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
70. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
71. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).
75. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 ЗК України).
78. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).
90. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
91. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
92. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.
93. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).
94. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України".
Також, Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі № 922/247/21 зазначив, що відповідно до положень статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. За відсутності доказів поновлення такого договору в порядку, що визначений статтею 33 цього Закону або ж укладення нового договору оренди, відсутні й підстави для висновку про те, що орендар, який не повернув земельну ділянку за актом прийому-передачі, користується нею на відповідній правовій підставі, а тому стягнення з такого орендаря безпідставно збереженої орендної плати в порядку приписів статті 1212 ЦК України є цілком правомірним".
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є належним та ефективним, враховуючи припинення строку дії договору оренди землі.
За умовами ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Тобто, виходячи із вказаних норм, користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів (договору оренди землі) позбавляє, зокрема власника права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.
Доказів відшкодування Микулинецькій селищній раді безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за фактичне користування спірною земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди землі у розмірі 515407,63 грн відповідачем до матеріалів справи не подано.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
Зважаючи на наведене, приписи згаданих норм закону, вказані в розрахунку суми зобов`язання, періоди нарахувань, судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних нарахувань, 3% річних за несвоєчасну сплату орендної плати та безпідставно збережених коштів за фактичне користування спірною земельною ділянкою, за допомогою інформаційно-правової системи "Ліга:Закон".
Згідно з проведеним перерахунком встановлено, що обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення є 60842,72 – інфляційних нарахувань та 17136,04 грн – 3% річних за несвоєчасну сплату орендної плати, а також 26624,59 грн - інфляційних нарахувань та 9346,86 грн – 3% річних за користування безпідставно збереженими коштами
Розрахунки перевірені судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій на сайті https://ips.ligazakon.net/calculator/ff, а їх результати долучено до матеріалів справи.
При цьому суд зазначає, що день фактичної оплати боргу 01.10.2025 не включається до часу прострочення виконання грошового зобов`язання при здійсненні розрахунку 3% річних, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось грошове зобов`язання. День фактичної оплати заборгованості не може вважатись днем, протягом якого не виконувалось грошове зобов`язання. (Дану правову позицію викладено у Постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №3-1276г15, постановах Вищого господарського суду України від 24.01.2017 у справі №915/693/16, від 27.04.2016 у справі № 908/5105/15, від 18.10.2016 у справі №914/3794/15, від 20.07.2016 у справі № 914/4004/15, від 12.03.2015 у справі № 904/7361/14, від 15.02.2017 у справі №904/2556/16 ).
Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи наведене, cуд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача 515407,63 грн безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360, площею 2,3 га, 87467,31 грн – інфляційних втрат, 26482,90 грн – 3% річних.
Позовні вимоги в розмірі 4,06 грн – 3% річних та 3 коп. – інфляційних нарахувань не підлягають до задоволення, як необґрунтовано заявлені. 
Відповідач у встановлений процесуальним законом спосіб і порядок (ст. ст. 165, 178 ГПК України) своїх заперечень проти позову у підготовчому провадженні не подав.
Тому, згідно із змістом ч.4 ст.13, ч.4 ст.165 цього Кодексу несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій, зокрема позбавлений права заперечувати проти обставин справи під час її розгляду по суті (дослідженні доказів). 

Розподіл судових витрат.
В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 20, 53, 73-80, 86, 91, 123, 129, 233, 236-240 ГПК України,
ВИРІШИВ:
Позов задоволити частково.
1. Cтягнути з Фізичної особи – підприємця Бориса Віктора Степановича, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Микулинецької селищної ради (вул. Поштова, 1 Б, селище Микулинці, Тернопільський район, Тернопільська область, 48120, ідентифікаційний код 04396302)
515407 (п`ятсот п`ятнадцять тисяч чотириста сім) грн 63 (шістдесят три) коп. безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером 6125055400:05:001:0360, площею 2,3 га,
87467 (вісімдесят сім тисяч чотириста шістдесят сім) грн 31 (тридцять одну) коп. – інфляційних втрат,
26482 (двадцять шість тисяч чотириста вісімдесят дві) грн 90 (дев`яносто) коп. – 3% річних.
Видати наказ.
2. Стягнути з Фізичної особи – підприємця Бориса Віктора Степановича, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 7552 (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) грн 29 (двадцять дев`ять) коп. витрат по сплаті судового збору на користь Тернопільської обласної прокуратури (вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, р/р UA 498201720343190002000004091 в ДКСУ в м. Київ, МФО 820172, код ЄДРПОУ 02910098, КЕКВ - 2800).
Видати наказ.
3. В задоволенні решти позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.
Повне рішення складено 03 липня 2026 року. 

Суддя І.П. Шумський