Справа № 202/4906/25
Провадження № 2/202/573/2026 

ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючої-судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Мартинюк С.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, 

У С Т А Н О В И В:

У травня 2025 року позивач звернулася з позовом, в якому зазначила, що 21 квітня 2007 року її дочкою ОСОБА_5 був укладений шлюб з відповідачем, ОСОБА_4 .
У цьому шлюбі в них народилося двоє синів: ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_7 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла. Після її смерті діти залишилися проживати з батьком та його матір`ю. Наприкінці 2021 року матір відповідача померла. 
З початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України відповідач відправив дітей разом зі своєю сестрою до Німеччини.
Із-за кордону онуки почали телефонувати їй та жалітися на тітку, що та грубо до них ставиться, ображає їх, не дає їжу, через, що вони постійно голодні, не поповнює телефони, щоб вони могли дзвонити.
Через це вона поїхала за кордон та забрала онуків в Україну. З листопада 2023 року і до цього часу онуки проживають разом із нею та знаходяться на її утриманні.
Батько вихованням дітей не займається, жодної матеріальної допомоги їм не надає, хоча отримує на дітей кошти по втраті годувальника. 
25 квітня 2024 року вона звернулася до Управління служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, якою з відповідачем було проведено бесіду. Відповідач обіцяв повернути картку, на яку надходять грошові кошти по втраті годувальника та налагодити відносини з дітьми.
Але нічого не змінилося: діти як проживали з нею, так і проживають, знаходяться повністю на її утриманні, батько їх не утримує, кошти, які діти повинні отримувати по втраті годувальника, отримує відповідач. Відповідач жодного разу не відвідував навчальні заклади, не цікавиться успіхами синів у навчанні.
Крім того, старший онук навчається в технікумі по контракту. Кошти за його навчання сплачує вона, батько оплачувати навчання не допомагає.
Отже, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно синів, не цікавиться їх життям, здоров`ям, розвитком, взагалі не приймає участі в їх вихованні та не надає матеріальну допомогу на їх утримання. Їх вихованням займається тільки вона.
За цих підстав позивач просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно неповнолітніх синів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Стягнути з відповідача на її користь понесені витрати по платі судового збору та витрати на правничу допомогу. 
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 18 червня 2025 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
Цією ж ухвалою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, який зобов`язано надати суду висновок по суті спору. 
Під час підготовчого провадження представником відповідача – адвокатом Забарою А.В. був поданий відзив на позов, в якому вони позов не визнали, посилаючись на те, що саме позивач виступила ініціатором, щоб діти проживали з нею. Позивач забрала дітей до себе, бо вважала, що дітям, в яких померла мати, буде краще проживати з нею. 
Вважали, що вказана обставина не є свідченням його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.
Відповідач спілкується з дітьми засобами мобільного зв`язку, надсилав кошти на рахунок старшого сипа ОСОБА_9 .
До початку війни діти проживали з ним, він спілкувався з ними, займався їх вихованням, піклувався про них та утримував, їздив з ними на відпочинок.
Він не втратив інтерес до дітей, бажає з ними спілкуватися, брати участь в їх житті.
Водночас саме позивач чинить йому перешкоди в спілкуванні з дітьми, влаштовує сварки та конфлікти, налаштовує дітей проти нього, виступає проти того, щоб вони спілкувались з ним. 
Звертали увагу, що він має постійну роботу, працює в ТОВ «БРІЛЛІОН УКРАЇНА», має стабільну заробітну плату, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, не зловживає алкогольними напоями, не притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності.
З урахуванням викладеного, вважали, що підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні. 
Також просили врахувати, що позивач є особою похилого віку, пенсіонером, тому, на їх думку, вона не може повноцінно опікуватися дітьми.
Позивач не надала доказів, що вона забезпечує дітей матеріально, зокрема купує їм необхідні речі, одяг, забезпечує їх духовний розвиток. 
Отже, просили в задоволенні позову відмовити та судові витрати покласти на позивача.
Позивачем була надана відповідь на відзив, в якій вона наполягала на тому, що до початку війни вихованням дітей займалася мати відповідача, а після її смерті відповідач відправив дітей зі своєю сестрою за кордон. Доказів опікування дітьми відповідач не надав. Відповідач возив дітей на відпочинок ще разом із дружиною, а після її смерті в 2018 році діти на відпочинок з відповідачем не їздили. 
Відповідач протягом останніх років не цікавиться життям та розвитком дітей, не виконує свої батьківські обов`язки, хоча жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця їх перебування, мав можливість їм зателефонувати або приїхати до них. Діти вже дорослі, мають власну точку зору, самі вирішують спілкуватися їм з батьком чи ні, тому заборонити їм спілкуватися з батьком неможливо.
Після повернення з Німеччини діти дуже тягнулися до батька, а коли зрозуміли, що вони йому не потрібні, перестали йому телефонувати та приходити до нього.
Відповідач повністю припинив спілкування з дітьми, не намагався з ними спілкуватися. Почав перераховувати кошти лише після її звернення з позовом про позбавлення його батьківських прав. Відповідач надав квитанції про перерахування коштів по втраті годувальника за останні півроку, хоча ці кошти виплачуються дітям після втрати матері. Жодних інших грошових коштів на утримання дітей не сплачує.
Діти проживають з нею майже два роки. Вона повністю утримує дітей, сплачує харчування, лікування, одяг, телефони, інтернет, навчання, гаджети.
Отже, позивач наполягала на задоволенні її позову. 
В свою чергу, представником відповідача були подані заперечення, в яких наполягала на тому, що після смерті дружини відповідач з дітьми мешкав разом зі своєю матір`ю, яка допомагала з вихованням дітей, однак це не може свідчити, що тільки його мати займалася вихованням дітей. Навпаки він опікувався дітьми. Коли почалося повномасштабне вторгнення, він для забезпечення безпеки дітеи? прии?няв рішення про їх виі?зд за межі Украі?ни. Утримання дітеи? за кордоном відбувалось за його рахунок. Протягом усього часу він контактував з дітьми, надсилав грошові кошти на рахунок старшого сина. Не відвозив дітей на відпочинок через безпекову ситуацію. 27 листопада 2025 року разом з сином відвідував державні органи для виготовлення паспорта. Позивач має вплив на дітей та налаштовує і?х проти нього. На думку відповідача та його представника, позивачем не надано достатніх доказів його ухилення від виконання своїх батьківських обов?язків. Він має стабільнии? заробіток та можливість забезпечувати неповнолітніх синів. 
Отже, просили відмовити в задоволенні позову. Також вважали, що підстави для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу відповідно до її заяви від 16.10.2025 відсутні. 
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 10 грудня 2025 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач та її представник – адвокат Домарацька М.С. позов підтримали.
Представник відповідача – адвокат Забара А.В. у судовому засіданні позов не визнала з підстав, наведених у відзиві на позов та запереченнях. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про розгляд справи був повідомлений, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, надав заяву про розгляд справи без участі свого представника. 
При цьому органом опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради був наданий до суду висновок, згідно з яким комісія не дійшла до остаточного рішення щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Посилаючись на те, що ОСОБА_4 заперечує проти позбавлення його батьківських прав, але діти не бажають проживати з батьком та не заперечують проти позбавлення його батьківських прав, орган опіки та піклування просить ухвалити рішення на розсуд суду в інтересах дітей.
У судовому засіданні були заслухані діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які позов про позбавлення їх батька батьківських прав підтримали. 
Так, у судовому засіданні вони кожен окремо пояснили, що до 2018 року проживали з матір`ю, батьком, бабусею та дідусем по лінії батька. Їх вихованням займалася мати. Батько їх вихованням не займався, весь час проводив з друзями в гаражі. У 2018 році їх мати померла. Після цього їх вихованням займала бабуся (мати батька). В 2021 році вона померла, дід також помер. У 2022 році батько відправив їх за кордон разом зі своєю сестрою. Остання постійно на них кричала, скаржилася, що вони все роблять не так. Батько не хотів, щоб вони поверталися в Україну. Після їх виїзду за кордон нічого їм не купляв. Після повернення до України вони проживають разом із бабусею по лінії матері. Батько не просив їх повернутися до додому. Після втручання служби у справах дітей батько став переказувати на картку грошові кошти допомоги, яку на них отримує. В минулому році батько прибав ОСОБА_10 черевики та телефон. ОСОБА_11 - нічого. Подаровані раніше на десять років велосипед і приставку віддав своїй співмешканці. Між ними і батьком негативні відносини. Вони на батька ображені. Батько вживає алкоголь. Коли були у нього останній раз, то він мав погані умови проживання. 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що відповідач – його кум. ОСОБА_13 – його похресник. Він знає обох дітей відповідача з їх народження. Поки була жива дружина відповідача, вони сім`єю проживали на АДРЕСА_1 . Після початку повномасштабного вторгнення діти поїхали до Німеччини, де пробули приблизно рік. Після повернення діти намагалися перебувати в оточенні батька. Але його поведінка та відношення до дітей змінилося. Тому вони стали проживати у бабусі. Останні декілька років у ОСОБА_4 з`явилося неблагополучне оточення, співмешканки. Двічі він приходив до нього в гості з різними жінками. В квартирі у нього безлад. Майже кожен вечір вживає алкоголь. Через це він припинив з ним спілкування. Діти ОСОБА_4 також не виявляють бажання з ним спілкуватися. Він не є для них авторитетом. Не завжди виконував обіцянки, затримував гроші для дітей. Тому вважає, що ОСОБА_4 не займається вихованням дітей. 
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 – її кум, проживають в одному будинку. Знала їх сім`ю. Дітей виховувала дружина. ОСОБА_4 після роботи зазвичай йшов до гаража. Після смерті дружини вихованням дітей займалася його мати. ОСОБА_4 займався своїми справами, не контролював навчання дітей, вони могли прогуляти школу, діти стали неохайними. ОСОБА_4 часто вживає алкоголь. Дітей фінансово не утримує. Діти в ньому розчаровані. Зі слів дітей їй відомо, що вони рідко спілкуються з батьком. Батько міг привітати їх з днем народження. Квартира, в якій мешкає ОСОБА_4 , в поганому стані. Наразі діти проживають з бабою та дуже задоволені. 
Суд, з?ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав:
Судом установлено, що відповідач ОСОБА_4 перебував у шлюбі з дочкою позивачки ОСОБА_5 .
В цьому шлюбі в них народилося двоє синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла. 
Після смерті матері діти залишилися проживати з батьком. 
На початку 2022 року діти виїхали з тіткою (сестрою батька) до Німеччини. 
З листопада 2023 року діти проживають з бабою по лінії матері, ОСОБА_1 , за місцем її мешкання: АДРЕСА_2 . Відповідач мешкає окремо від дітей за адресою: АДРЕСА_3 .
Зазначені обставини сторонами не заперечуються. 
Заявляючи позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач ухиляється він виконання своїх батьківських обов`язків: не займається вихованням дітей, не утримує їх, не спілкується з ними, не цікавиться їх життям, здоров`ям, навчанням та розвитком. 
При вирішенні спору між сторонами суд керується таким: 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України)».
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини. Наприклад у рішеннях ЄСПЛ у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, «М.С. проти України» від 11.07.2017 року.
З практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.
Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав. 
При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) зробив висновок, що приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття.
При досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини.
Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування, в майбутньому.
У разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття.
Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених статтею 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.
Крім того, згідно з частинами четвертою-шостою статті 19 СК України при розгляді спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою.
Наведені вище положення статті 19 СК знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.
Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.
Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.
У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.
Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом, захищаючи права та інтереси дитини, і, тим самим, допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.
Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Однак не вчинення таких дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.
Отже, передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.
Такий правовий висновок викладений у постанові Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 у справі № 523/19706/19.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
В даному випадку судом був залучений до участі у справі належний орган опіки та піклування, який ухвалою суду зобов`язано надати висновок по суті спору. 
Тобто судом були вжиті заходи для отримання відповідного висновку органу опіки та піклування.
В цій справі органом опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради був наданий висновок «про доцільність/недоцільність» позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав стосовно дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , згідно з яким комісія не дійшла до остаточного рішення щодо доцільності чи недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим просила ухвали рішення на розсуд суду та в інтересах дітей. 
При цьому органом опіки та піклування було відзначено тривалість і системність в діях батька щодо невиконання покладених на нього законом обов`язків по вихованню дітей, ігнорування ним потреб дітей, відсутність вираженого бажання діяти в інтересах дітей та в цілому покращити ситуацію, налагодити контакт з синами, перейматися їх життям та здоров`ям, матеріальним забезпеченням їх потреб. 
Поряд із цим органом опіки та піклування також враховано, що ОСОБА_4 заперечує проти позбавлення його батьківських прав. 
Отже, органом опіки та піклування безпосередньо висновок щодо розв`язання спору не був поданий. 
Водночас у наданому органом опіки та піклування на виконання вимог статті 19 СК України та ухвали суду документі міститься достатньо відомостей, одержаних органом опіки та піклування в результаті опитування та обстеження умов проживання сторін, у тому числі дітей, і такої інформації достатньо для самостійної оцінки судом обставин, що склалися, та вирішення спору по суті. 
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню синів ОСОБА_9 та ОСОБА_15 .
Такий висновок суду ґрунтується на тому, що відповідач із 2023 року вихованням та утриманням синів не займається, не підтримує з ними відносини в достатньому обсязі, не піклується про них, не цікавиться їх навчанням та розвитком, не надає їм матеріального забезпечення, тобто не проявляє до них батьківської турботи, що підтверджується зібраними письмовими доказами та показаннями свідків.
Суд допускає, що відповідач, відправивши дітей за кордон разом зі своєю сестрою в 2022 році, тобто з початком повномасштабного вторгнення російської федерації, діяв в найкращих інтересах дітей, намагаючись у такий спосіб забезпечити їх безпеку у зв`язку з військовими діями, що розгорнулися на території України. 
Між тим, відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що в подальшому він виконував свої батьківські обов`язки, зокрема забезпечував харчування, лікування, навчання дітей, у тому числі за кордоном, спілкувався з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, розвитку та підготовки до самостійного життя.
Зокрема суд звертає увагу, що після повернення дітей до України бабусею ОСОБА_1 відповідач належного інтересу до дітей не проявляв, будь-яких заходів до повернення йому власних дітей не вжив.
Навпаки, відповідач, будучи обізнаним, що діти повернутися із-за кордону та мешкають разом із позивачем, обрав щодо дітей таку поведінку, коли він не обтяжений турботою про них. 
Так, суд звертає увагу, що відповідач не цікавився навчанням дітей, що підтверджується укладенням саме позивачкою в грудні 2023 року договору про отримання освітньої послуги старшим онуком ОСОБА_11 та оплатою нею його фахового навчання, докази чого містяться в матеріалах справи. 
Зі свого боку відповідач коштів на утримання синів не надавав. Лише після звернення позивачки в червні 2024 року до органу опіки та піклування відповідач почав перераховувати сину грошові кошти. Проте суд звертає увагу, що кошти, які передавав відповідач фактично складалися з сум державної допомоги, яку він отримував на дітей за втратою годувальника (матері), тобто коштів, які належать самим дітям, що свідчить про те, що відповідач особисто дітей не утримує. 
Тим самим відповідач переклав виконання своїх обов`язків на позивача ОСОБА_1 . Очевидно, що, з огляду на пасивну поведінку відповідача, його така ситуація влаштовувала. 
Суд також враховує, що відповідач з часу повернення дітей до України контакт з ними не наладив. Між відповідачем і дітьми відсутній тісний психологічний зв`язок. Відповідач не користується у синів повагою та авторитетом. 
В судовому засіданні ОСОБА_6 та ОСОБА_16 підтвердили, що вони рідко спілкуються з відповідачем та останній ніколи не приділяв їм увагу. 
Суд бере до уваги, що відповідно до характеристики ОСОБА_6 , наданою фаховим коледжем зварювання та електроніки імені ОСОБА_17 , батько ОСОБА_4 не цікавився навчанням та життям сина, батьківські збори не відвідував, не підтримував зв`язок з класним керівником, питання навчання і виховання ОСОБА_11 вирішує бабуся ОСОБА_1 .
Відповідач запрошення та дзвінки спеціалістів управління - служби у справах дітей районної адміністрації ігнорував. 
Згідно з актом обстеження умов проживання квартира, в якій проживає відповідач, потребує ремонту, частково відсутні шпалери, в двокімнатній квартирі облаштована лише одна кімната (є три спальні місця, шафа, письмовий стіл), а інша кімната не облаштована для відпочинку та розвитку дітей, має старі меблі.
Натомість відповідно до акта обстеження умов проживання позивачем для проживання та розвитку дітей створені належні умови: є окремі кімнати з ліжками для сну, шафами для одягу, столи для навчання, приладдя для навчання, комп`ютер та гаджети.
Крім того, суд звертає увагу, що в даному випадку орган опіки та піклування хоча й не дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, разом із тим самим органом опіки та піклування у поданому суду письмовому висновку було зазначено про тривалість і системність в діях відповідача щодо невиконання покладених на нього законом обов`язків по вихованню дітей, ігнорування ним потреб дітей, відсутність вираженого бажання діяти в інтересах дітей та в цілому покращити ситуацію, налагодити контакт з синами, перейматися їх життям та здоров`ям, матеріальним забезпеченням їх потреб.
Суд вважає необхідним також звернути увагу і на те, що навіть під час судового розгляду відповідач не проявив активної позиції щодо виправлення ситуації, яка склалася між ним і дітьми, не налагодив спілкування з ними. Хоча ще в 2024 році спеціалістами управління – служби у справах дітей попереджався про відповідальність за ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання, навчання та утримання дітей. 
Спілкування відповідача з дітьми зводиться до здійснення ним у жовтні 2025 року подарунка молодшому сину на день народження та відвідування Центру надання адміністративних послуг з метою оформлення сину паспорта громадянина України.
Наведене, на переконання суду, в своїй сукупності свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та його умисне ухилення від виховання дітей. 
Заперечуючи проти позбавлення батьківських прав, відповідач не надав належних та достатніх доказів наявності у нього поважних причин невиконання своїх батьківських обов`язків з 2023 року, тобто протягом достатньо тривалого часу. 
Тому лише заперечення відповідача не може бути покладено судом в основу відмови в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав. 
У контексті цього суд звертає увагу, що у рішенні у справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, на яке сторона відповідач посилалася в своєму відзиві, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що позбавленням заявника батьківських прав були порушені права заявника, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Водночас обставини цієї справи, яка була розглянута ЄСПЛ, не є релевантними обставинам дійсної справи.
Так, ЄСПЛ вважав, що судом не було взято до уваги, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року, до того ж факт оскарження заявником заяви про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина. 
Але за обставинами вищевказаної справи, яка була розглянута ЄСПЛ, заявник народився і проживав в м. Ризі Латвії. Заявник був одружений з громадянкою України, з якою вони проживали в Україні. В 2000 році у них народився син. У січні 2003 року заявник поїхав з України, а в квітні 2003 року вони розлучилися. При цьому 27 червня 2003 року Державний комітет у справах охорони державного кордону України повідомив, що пану Ханту заборонено в`їзд в Україну протягом п`яти років. В листопаді 2003 року його колишня дружина звернулася до суду з позовною заявою про позбавлення заявника батьківських прав стосовно сина. 5 грудня 2003 року суд першої інстанції виніс рішення на її користь, позбавивши заявника батьківських прав. Суд мотивував дане рішення тим, що заявник не виконував належним чином свої батьківські обов`язки, зокрема, він не брав участі у вихованні дитини, не спілкувався з нею і взагалі втратив до дитини інтерес. Суд також взяв до уваги те, що заявник не скаржився до місцевих органів опіки та піклування щодо заборони бачитися з дитиною. Проте суд не надав значення аргументам заявника щодо неможливості брати участь у вихованні сина у зв`язку із забороною в`їзду на територію України, через що заявник не зустрічався з сином з січня 2003 року. 
Тобто за практикою ЄСПЛ невиконання батьківських обов`язків може бути виправдано лише об`єктивними обставинами, які не залежать від волі самих батьків. 
Однак у ОСОБА_4 відсутні будь-які перешкоди для належного виконання батьківських обов`язків. 
Твердження відповідача про те, що позивач ОСОБА_1 налаштовує дітей проти нього та створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, суд вважає безпідставними, оскільки відповідач як батько, з яким діти мешкали з народження однією сім`єю, мав би користуватися у них більшим авторитетом та на цей час ОСОБА_6 та ОСОБА_16 досягли достатньо дорослого віку для того, щоб самостійно оцінювати обставинам свого сімейного життя та відносини з оточуючим. 
На переконання суду, відповідач самоусунувся і не приймає участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний і духовний розвиток, не забезпечує матеріально, не надає їм необхідної підтримки як складової частини виховання та не має наміру змінювати своє ставлення до виховання дітей. 
Наведені обставини свідчать про ухилення відповідача у розумінні статті 164 СК України від виконання свої батьківських обов`язків стосовно синів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Тому, на переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав якнайкраще відповідає інтересам дітей, що вони особисто підтвердили в судовому засіданні, і є виправданим втручанням у сімейне життя відповідача, оскільки відповідає цілям, визначеним у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Вищенаведене в сукупності свідчить, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України та не має наміру змінювати своє ставлення до виховання дітей. 
Отже, позов ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
При розподілі судових витрат суд керується положеннями статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При звернені до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.
Оскільки позов задоволено, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити. 
Позбавити ОСОБА_4 батьківських прав стосовно дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дані учасників справи: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Третя особа: орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, ЄДРПОУ 43938788, м. Дніпро, просп. Мануйлівський, буд. 31. 

Суддя Наталія Марченко