КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2026 року м. Київ № 320/53775/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,
за участю представників сторін:
від позивача – Куришко І.І.,
від відповідача – Приходько О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу 
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Київській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 28.05.2025 № 0879997-2407-1024-UA32020010000093088 в частині нарахування суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що належний йому об`єкт нерухомого майна є будівлею промисловості у розумінні Податкового кодексу України та класифікатора будівель і споруд, що підтверджується технічною документацією, декларацією про готовність об`єкта до експлуатації та результатами технічної інвентаризації. Позивач зазначає, що у 2024 році об`єкт використовувався за функціональним призначенням як виробничий комплекс, оскільки був переданий в оренду суб`єкту господарювання, основним видом діяльності якого є виробництво продукції деревообробної промисловості. З огляду на це, на думку позивача, до спірного об`єкта підлягає застосуванню ставка податку у розмірі 0,1% від мінімальної заробітної плати за 1 кв.м відповідно до рішення органу місцевого самоврядування, яке прямо передбачає таку ставку для будівель промисловості, що використовуються у господарській діяльності та здаються в оренду. Позивач наголошує, що контролюючий орган безпідставно застосував ставку 1%, чим порушив вимоги Податкового кодексу України та принципи податкового законодавства. Просить позов задовольнити.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду, призначено підготовче засідання.
Відповідач заперечує проти задоволення позову та вважає спірне податкове повідомлення-рішення правомірним. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що нарахування податку здійснено на підставі даних державних реєстрів та відповідно до положень Податкового кодексу України, які передбачають обчислення податку виходячи із загальної площі об`єкта нерухомості та ставки, встановленої органом місцевого самоврядування. Відповідач стверджує, що сам по собі статус будівлі як промислової не є безумовною підставою для застосування зниженої ставки податку, оскільки визначальним є фактичне використання об`єкта у господарській діяльності для виробництва продукції. На думку відповідача, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували використання спірного об`єкта у виробничій діяльності орендаря, а також не довів належність об`єкта до класу будівель промисловості у встановленому порядку. Крім того, відповідач зазначає, що застосування ставки 0,1% можливе лише за наявності сукупності умов, передбачених рішенням місцевої ради, зокрема фактичного використання об`єкта за цільовим призначенням, що, на переконання відповідача, у даному випадку належним чином не підтверджено. Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Протокольною ухвалою від 02.03.2026 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог.
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позов заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. 
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.
Згідно з інформацією наявною в інформаційних системах ДПС та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 протягом 2024 року перебував комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 4262,30 кв. метри. 
Відповідачем сформовано податкові повідомлення-рішення від 28.05.2025 про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2024 рік № 0879996 2407-1027-UA32020010000093088 на суму 203194,90 грн. та № 0879997-2407-1027 UA32020010000093088 на суму 302623,30 грн. 
Не погоджуючись з цим, 26.06.2025 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до відповідача для проведення звірки даних щодо об`єкта нежитлової нерухомості; розміру загальної площі об`єкта нежитлової нерухомості; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. 
Згідно відповіді № 60418/6/10-36-24-07 від 07.08.2025, ГУ ДПС у Київській області повідомило, що податкове повідомлення рішення від 28.05.2025 № 0879996-2407-1027-UA32020010000093088 на суму 203194,90 грн. вважається скасованим (відкликаним), а податкове повідомлення рішення від 28.05.2025 № 0879997-2407-1027-UA32020010000093088 на суму 302623,30 грн. залишено без змін.
Вважаючи протиправним податкове повідомлення-рішення, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституцією України встановлено обов`язок кожного сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, встановлених законом (частина перша статті 67).
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначено положеннями Податкового кодексу України (далі – ПК України).
При вирішені спору суд виходить із того, що за змістом пункту 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.
Пунктом 8.3 статті 8 ПК України визначено, що до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Відповідно до підпункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно.
Пунктом 10.3 статті 10 ПК України визначено, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.
Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до п.п. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Згідно п.п. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Відповідно до п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2007 № 1303 набув у власність комплекс нежитлових будівель загальною площею 2861,90 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому, у 2019 році позивачем здійснено реконструкцію вказаного об`єкта як деревообробного комплексу, за результатами якої проведено технічну інвентаризацію та оформлено відповідний технічний паспорт. Крім того, зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 07.06.2019 № КС141191580611, відповідно до якої об`єкт віднесено до класу 1251.7 – будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості. За наслідками проведених змін позивачем зареєстровано право власності на виробничий комплекс (виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами) загальною площею 4262,50 кв.м.
Судом також встановлено, що протягом 2024 року зазначений об`єкт нерухомого майна був переданий позивачем в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ДАНІКОМ ГРУП» на підставі договору оренди № 01/04-2023 від 01.04.2023 для використання як виробничої бази – деревообробного комплексу.
При цьому, основним видом діяльності орендаря є лісопильне та стругальне виробництво (КВЕД 16.10), що відноситься до переробної промисловості, а у 2024 році товариство фактично здійснювало виробничу діяльність із виготовлення та реалізації лісопродукції, маючи відповідну матеріально-технічну базу та трудові ресурси, зокрема середньооблікову чисельність працівників на рівні 120 осіб та значний обсяг доходу від реалізації продукції.
Крім того, відповідно до результатів технічної інвентаризації станом на 19.12.2024 змін у плануванні та складі об`єкта не виявлено, при цьому такий об`єкт віднесено до промислових будівель за кодом 1251 згідно з національним класифікатором будівель та споруд.
Таким чином, суд дійшов висновку, що у спірний період об`єкт нерухомого майна, який перебував у власності позивача, за своїми технічними характеристиками та функціональним призначенням є будівлею промисловості та фактично використовувався орендарем у господарській діяльності для здійснення промислового виробництва.
Суд зазначає, що відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що сам факт передачі об`єкта нерухомості в оренду не є достатнім для застосування ставки податку у розмірі 0,1 відсотка, оскільки, на його переконання, позивачем не доведено використання спірного об`єкта у господарській діяльності.
Разом з тим, суд не приймає до уваги такі доводи відповідача з огляду на таке.
Як встановлено судом, між позивачем та ТОВ «ДАНІКОМ ГРУП» діяв договір оренди, відповідно до якого спірний об`єкт передано для використання саме як виробничу базу деревообробного комплексу. При цьому функціональне призначення об`єкта узгоджується з видом діяльності орендаря, який здійснює виробництво продукції у сфері переробної промисловості.
Твердження відповідача про відсутність належних доказів використання об`єкта у господарській діяльності не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться до формального заперечення наданих позивачем обставин та не спростовують їх по суті. Сам по собі факт укладення договору оренди з визначенням цільового використання об`єкта у поєднанні з характером діяльності орендаря свідчить про спрямованість використання майна саме у виробничому процесі.
Крім того, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, однак відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про використання спірного об`єкта не за цільовим призначенням або спростовували його використання у виробничій діяльності.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача про відсутність підтвердження використання об`єкта у господарській діяльності, оскільки такі доводи є припущеннями та не ґрунтуються на жодних належних та допустимих доказах, натомість спростовуються сукупністю поданих позивачем доказів, які відповідач не спростував.
Суд також бере до уваги, що відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта нерухомості, а відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 цього Кодексу ставки податку встановлюються рішеннями органів місцевого самоврядування залежно від типу об`єкта нерухомості.
При цьому рішенням Білоцерківської міської ради № 1000-14-VIII передбачено спеціальну ставку податку у розмірі 0,1 відсотка для будівель промисловості, які використовуються у господарській діяльності суб`єктів господарювання відповідних секцій КВЕД та здаються в оренду. 
Отже, визначальними критеріями для застосування такої ставки є сукупність ознак: належність об`єкта до будівель промисловості, його використання у господарській діяльності та передача в оренду.
При цьому суд звертає увагу, що Рішення №1000-14-VIII не передбачає альтернативної ставки для об`єктів, які відповідають наведеним критеріям, а відтак застосування іншої ставки є довільним та виходить за межі повноважень контролюючого органу.
Доводи відповідача про те, що позивачем не надано документів щодо віднесення об`єкта до класу 1251 Класифікатора будівель та споруд, суд відхиляє як безпідставні, оскільки такі обставини вже підтверджені наданими позивачем документами технічної інвентаризації та правовстановлюючими документами, які не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами.
Суд також враховує, що відповідач не надав жодних доказів звернення до уповноважених органів для уточнення класифікації об`єкта, натомість обмежився припущеннями щодо відсутності підтвердження такого статусу.
Суд також бере до уваги, що за результатами адміністративного оскарження аналогічних податкових повідомлень-рішень щодо цього ж об`єкта нерухомого майна за 2021-2023 роки Державною податковою службою України прийнято рішення №8598/6/99-00-06-01-03-06 від 27.03.2024 та № 29709/6/99-00-06-01-03-06 від 03.10.2024, якими зменшено суму грошових зобов`язань, виходячи із необхідності застосування ставки податку у розмірі 0,1 відсотка мінімальної заробітної плати щодо спірного виробничого комплексу. 
При цьому контролюючий орган вищого рівня у вказаних рішеннях виходив з того, що спірний об`єкт є будівлею промисловості та переданий в оренду суб`єкту господарювання, основним видом діяльності якого є лісопильне та стругальне виробництво (КВЕД 16.10), а відтак підпадає під дію положень Рішення Білоцерківської міської ради №1000-14-VIII щодо застосування ставки податку у розмірі 0,1 відсотка. 
Суд вказує, що у межах аналогічних правовідносин контролюючий орган вищого рівня не ставив під сумнів ані належність спірного об`єкта до будівель промисловості, ані факт його використання у господарській діяльності відповідного суб`єкта господарювання. 
За таких обставин суд вважає, що відповідач, визначаючи у спірних правовідносинах ставку податку у розмірі 1 відсотка, фактично відійшов від раніше сформованого підходу податкового органу щодо цього ж об`єкта нерухомості без наведення належного правового та фактичного обґрунтування такої зміни позиції, що не відповідає принципу правової визначеності та послідовності діяльності суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах наявні всі передбачені рішенням органу місцевого самоврядування умови для застосування ставки податку у розмірі 0,1 відсотка, а тому застосування відповідачем ставки у розмірі 1 відсотка є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам податкового законодавства.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є необґрунтованим, прийнятим без урахування всіх обставин справи, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню у відповідній частині.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 2178,88 грн, що підтверджується відомостями квитанції наявної в матеріалах справи.
Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 28.05.2025 № 0879997-2407-1027-UA32020010000093088 в частині нарахування суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 272359,55 грн.
3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ 44096797; місцезнаходження : 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 178 (дві тисячі сто сімдесят вісім) грн 88 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 06 травня 2026 р.