ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026 Справа № 917/2125/25 

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши матеріали справи №917/2125/25
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровське регіональне підприємство «Спецсервіс», 36034, м. Полтава, вул. Ливарна, 4, код ЄДРПОУ 39512541,
до ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД», 69002, м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, буд. 2, код ЄДРПОУ 43075713,
Секретар судового засідання: Токар А.В.
Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

Суть спору:
Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровське регіональне підприємство «Спецсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – Товариство з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД», про стягнення 21 291 093,90 грн заборгованості за кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р., поручителем за яким є відповідач за договором поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 р.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2025 року цей позов був переданий на розгляд судді Байдуж Ю.С.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 24.11.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.
Також вказаною ухвалою було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД».
Ухвалою від 23.12.2025 р. було продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 12.02.2026 р.
12.02.2026 р. суд закрив підготовче провадження у даній справі та призначив справу до розгляду по суті на 17.03.2026 р.
Розпорядженням керівника апарату суду від 11.03.2026 року № 64 на підставі п. 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 917/2125/25 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 з посади.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2026 року справу № 917/2125/25 розподілено судді Мацко О.С.
Ухвалою від 18.03.2026 р. суддею Мацко О.С. прийнято справу № 917/2125/25 до свого провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 23.04.2026 р.
10.03.2026 р. було оголошено перерву в судовому засіданні до 07.05.2026 р.
У судовому засіданні 07.05.2026 р. суд розглянув справу по суті, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення скорочено рішення на 14.05.2026 р., про що учасники справи були повідомлені належним чином.
Відповідач у судове засідання представництво не забезпечив, причин щодо цього суду не повідомив, був належним чином повідомлений про дату, час і місце оголошення рішення.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Під час розгляду справи по суті суд дослідив усі письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 14.05.2026 р. судом проголошено скорочене рішення у даній справі, повідомлено порядок та строк його оскарження та час складання повного тексту рішення.

Аргументи учасників справи:
У позовній заяві ТОВ «Дніпровське регіональне підприємство «Спецсервіс» стверджує, що ОСОБА_3 , як Поручителем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД» зобов`язань за кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р., не було повернуто Публічному акціонерному товариству «МТБ Банк», як Кредитору за вказаним кредитним договором, суму кредиту та не сплачено відсотки за його користування.
При цьому, як зазначає позивач, 13.05.2025 між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «ДРП «Спецсервіс» було укладено Договір № К14560/2024 відступлення права вимоги, відповідно до якого всі права вимоги Банку до Товариства з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД» за Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р. були відступлені позивачу.
За даними позивача, відповідач не здійснив належний розрахунок з ТОВ «ДРП «Спецсервіс», а саме – не повернув заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 291 093,90 грн, з яких 20 551 800,00 грн – заборгованість за кредитом, 739 293,90 грн – заборгованість за відсотками.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву від 11.02.2026 р. (вх № 1843 від 12.02.2026 р., у якому, зокрема, обґрунтовував поважність причин пропуску строку на його подачу.
Суд розцінив вказані доводи як клопотання про поновлення пропущеного строку на подачу відзиву та протокольною ухвалою від 07.05.2026 року поновив вказаний строк.
У зазначеному відзиві відповідач також стверджував про наступне:
- за умовами договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника). Оскільки ТОВ «ДРП «Спецсервіс» не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу відповідно до статті 1079 ЦК України, Договір відступлення права вимоги, а також Договір відступлення права вимоги за Договором поруки є недійсними та застосовуються правові наслідки відповідно до статей 215, 216 ЦК України;
- в момент укладення договору поруки №Т К14560/2024/S-2, станом на 13.03.2024 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» за Кредитним договором, ОСОБА_1 виходив з того, що зміна обставин у вигляді його повного усунення від корпоративної участі в ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» у розмірі 40% корпоративних прав не настане; з 19.02.2025 року ОСОБА_1 був фактично та юридично позбавлений корпоративних прав ТОВ «УЗТК ТРЕЙД», тому останній просить суд розірвати (визнати розірваним) Договір поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 року, укладений між ПАТ «МТБ Банк» та ОСОБА_1 (як Поручителем), з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» (Третьої особи) за Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 року.
Правовими підставам заперечень проти позову зазначено ст. 209, 652, 1077, 1079 Цивільного кодексу України, ст. 4, 29, 35 Закону України «Про фінансові компанії та фінансові послуги».
Позивач надав суду відповідь на відзив від 06.03.2026 р. (вх. № 2992 від 06.03.2026 р.), за мотивами якої спростовує доводи, наведені у відзиві на позовну заяву, вказуючи таке:
- Договір відступлення права вимоги відповідає положенням ст. 512-516 ЦК України, не містить істотних ознак договору факторингу, передбачених ст. 1077-1079 ЦК України, не має ознак фінансової послуги, є сплатним договором відступлення права вимоги (цесією);
- обставина щодо виходу ТОВ «УЗТК ЛЕНД», засновником якого є ОСОБА_1 , зі складу учасників ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» не може вважатись істотною в розумінні ст. 652 ЦК України, оскільки перебуває поза межами правовідносин за договором поруки;
- зміна складу учасників відбулась за взаємною згодою сторін на підставі укладеного станом на 04.02.2025 р. Договору купівлі-продажу частки, за яким ТОВ «УЗТК ЛЕНД» відчужило свою частку у розмірі 40% статутного капіталу ТОВ «УЗТК ТРЕЙД».
Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

Виклад обставин справи, встановлених судом:
13.03.2024 р. між Публічним акціонерним товариством «МТБ Банк» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД» (Позичальник) було укладено Кредитний договір № К14560/2024 (а. с. 9-13).
Згідно з п. 1.1 вказаного Договору Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти у вигляді поновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом заборгованості 1 000 000, 00 дол. США (один мільйон доларів США 00 центів США) з урахуванням умов п.п. 1.1.1., 2.5.2. цього Договору (далі – «Кредит»), а позичальник зобов`язався прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути Банку Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом, комісії, пені і штрафи та інші платежі, що будуть нараховані відповідно до умов цього Договору.
Пунктом 1.3 Договору визначено, що Банк відкриває Позичальнику кредитну лінію на строк з 13 березня 2024 року по 12 березня 2025 року включно. Погашення кредиту повинно здійснюватися відповідно до п. 1.4. цього Договору з урахуванням розмірів максимального залишку заборгованості Позичальника, встановлених відповідно до п. 2.5. цього Договору.
Видача коштів за Кредитом відбувається траншами (частинами) на підставі письмових повідомлень (заявок) Позичальника, що є невід`ємною частиною цього Договору. Позичальник має право багаторазово отримувати кошти за Кредитом і погашати заборгованість таким чином, щоб фактичний залишок заборгованості за Кредитом, розрахований відповідно до п. 1.5. цього Договору, не перевищував максимального залишку заборгованості за Кредитом, встановленого згідно з п.п. 1.1. та 2.5. цього Договору, з урахуванням умов п.п. 1.4.1., 1.5. цього Договору (п. 1.4. Кредитного договору).
Згідно з п. 1.4.1 Договору Позичальник може отримувати кошти як у дол. США, так і в національній валюті України (у гривні).
Відповідно до п. 1.4.2 Договору позичальник сплачує Банку проценти за користування Кредитом в наступних розмірах:
- 8,0 % річних по траншах, наданих в дол. США;
- 18,5 % річних по траншах, наданих у національній валюті України.
Додатковою угодою № 2 від 29.07.2024 р. до Кредитного договору № К14560/2024 від 13.03.2024 р. (а. с. 16-17) було внесено зміни до п. 1.4.2., що стосується сплати процентів за користування Кредитом, а саме:
- 8,0 % річних по траншах, наданих в дол. США;
- 18,5 % річних по траншах, наданих у національній валюті України, за період користування кредитними коштами з 13 березня 2024 року по 31 серпня 2024 року включно;
- 17,5 % річних по траншах, наданих у національній валюті України, за період користування кредитними коштами з 01 вересня 2024 року і до закінчення строку дії цього Договору.
Згідно з п. 3.2.5 Кредитного договору № К14560/2024 від 13.03.2024 р. Банк має право стягнути з Позичальника прострочені платежі по сплаті Кредиту, процентів за користування Кредитом, комісій, при порушенні Позичальником строків та термінів, передбачених даним Договором.
13.03.2024 р. між Публічним акціонерним товариством «МТБ Банк» (Банк) та ОСОБА_1 (Поручитель) було укладено Договір поруки № К14560/2024/S-2 з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» за Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р. (а. с. 59-60).
Згідно з п. 1.1 вказаного Договору Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Боржником – ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» та його правонаступниками зобов`язань за Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р. із всіма додатковими угодами до нього в повному обсязі, в тому числі:
- по поверненню наданого Боржнику кредиту у вигляді поновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом заборгованості 1 000 000,00 дол. США з урахуванням п.п. 1.1.1., 2.5.2. Кредитного договору, терміном погашення по « 12» березня 2025 року включно, відповідно до умов Кредитного договору;
- по сплаті процентів за користування Кредитом у розмірі 8,0% річних по траншах, наданих в дол. США та 18,5% річних по траншах, наданих у національній валюті України, що нараховуються на суму залишку заборгованості за Кредитом та сплачуються щомісяця, у строки/терміни, в порядку та на умовах відповідно до Кредитного договору;
- по сплаті комісії за проведення розрахунків за поточним рахунком, пов`язаних з кредитуванням в розмірі 0,8% від суми Кредиту, передбаченої в п. 1.1. Кредитного договору, що сплачується Боржником в день укладення Кредитного договору у грошовій одиниці України за курсом НБУ на дату укладення Кредитного договору;
- по сплаті можливих штрафних санкцій у випадках та розмірі, передбачених Кредитним договором.
У випадку порушення Боржником зобов`язань за Кредитним договором, Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники (п. 1.3. Договору поруки).
Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату Кредиту, процентів за користування Кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. За цим Договором Поручитель поручається перед Кредитором за виконання зобов`язань Боржника по всіх наданих Боржнику траншах за Кредитом (п. 1.4. Договору поруки).
Забезпечене порукою зобов`язання Боржника Поручитель повинен виконати протягом 20-ти (двадцяти) календарних днів з моменту направлення Кредитором письмової вимоги про необхідність погашення заборгованості по кредиту/кредитах. Письмова вимога направляється Кредитором на адресу Поручителя, яка зазначена у цьому Договорі (п. 2.1. Договору поруки).
За даними Позивача, ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» зобов`язання щодо повернення кредиту виконав не повністю, внаслідок чого у нього виникла прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20 551 800,00 грн та заборгованість за відсотками у розмірі 739 293,90 грн.
13.05.2025 р. між Публічним акціонерним товариством «МТБ Банк» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровське регіональне підприємство «Спецсервіс» (Новий Кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № К14560/2024 (а. с. 46-49), відповідно до п.п. 1.1., 2.1. якого всі права вимоги Банку до Товариства з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД» за Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р. (з усіма додатковими угодами до нього) щодо погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, комісій, неустойки та інших платежів, визначених Кредитним договором, були відступлені Товариству з обмеженою відповідальністю «ДРП «Спецсервіс».
Пунктом 2.1 Договору відступлення права вимоги № К14560/2024 від 13.05.2025 р. визначено, що в порядку та на умовах, визначених Договором, Кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому Права вимоги до Боржника за Кредитним договором, а Новий кредитор заміняє Кредитора як сторону – кредитора у Кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за Кредитним договором в Межах Прав вимоги. Новий кредитор сплачує Кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених Договором.
В дату відступлення Прав вимоги Кредитор вважається таким, що відступив, а Новий кредитор таким, що набув Права вимоги до Боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони – кредитора за Кредитним договором (п. 2.2. Договору відступлення).
Загальна вартість Прав вимоги за Договором становить 21 291 093, 90 грн (п. 3.1. Договору відступлення).
Новий кредитор зобов`язується сплатити Кредитору загальну вартість Права Вимоги, вказану в пункті 3.1. цього Договору у день підписання даного Договору шляхом безготівкового переказу грошових коштів у повному обсязі єдиним платежем на рахунок Кредитора (п. 3.2. Договору відступлення).
Додатковою угодою №1 до Договору відступлення від 13.05.2025 було викладено п. 7.2.1. Договору в новій редакції щодо припинення прав та обов`язків сторін за цим Договором у разі невиконання Новим кредитором умов п. 3.2. цього Договору більше ніж на 3 дні з дати його укладення.
14.05.2025 року ТОВ «ДРП «Спецсервіс» було сплачено на користь ПАТ «МТБ Банк» 21 291 093, 90 грн, що підтверджується долученою до цієї заяви платіжною інструкцією № 2 від 14.05.2025 р. (а. с. 58).
Також 13.05.2025 р. між ПАТ «МТБ Банк» (Первісний Кредитор) та ТОВ «ДРП «Спецсервіс» (Новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги за Договором поруки № К14560/2024/S-2 (а. с. 61).
Відповідно до п. 1.1 вказаного Договору ПАТ «МТБ Банк» відступає, а ТОВ «ДРП «Спецсервіс» набуває у повному обсязі всіх прав вимагати виконання фізичною особою ОСОБА_1 всіх зобов`язань за Договором поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 р., у відповідності до якого Поручитель поручився перед Первісним кредитором за виконання Боржником – ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» Кредитного договору № К14560/2024 від 13.03.2024 р.
Пунктом 2.4 Договору визначено, що права вимоги за Договором поруки вважаються відступленими ПАТ «МТБ Банк» та прийнятими ТОВ «ДРП «Спецсервіс» з моменту підписання Сторонами цього Договору. Права вимоги за Договором поруки передаються без будь-якої винагороди, виключно на виконання положень законодавства України та Договору відступлення прав вимоги № К14560/2024 від 13.05.2025 р., за яким Первісним Кредитором відступлені права вимоги Новому кредитору за Кредитним договором.
Позивач звернувся до боржника ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» і до його поручителя – ОСОБА_1 із вимогою № 07/8-0/56.3 від 13.03.2025 р. (а. с. 44) про погашення простроченої заборгованості за кредитом та процентами за Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р.
За даними Позивача, вказану вимогу виконано не було, існуючу заборгованість не погашено.
Посилаючись на відсутність реагування на означену вимогу та порушення своїх прав, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з ОСОБА_1 21 291 093,90 грн заборгованості за Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р., поручителем за яким є відповідач за Договором поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 р.
Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: Кредитний договір № К14560/2024 від 13.03.2024 р. з доодатками, додаткові угоди до вказаного Договору, Договір поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 р., Договір відступлення права вимоги № К14560/2024 від 13.05.2025 р. з додатками, додаткова угода № 1 від 13.05.2025 р. до вказаного Договору, Договір відступлення права вимоги за Договором поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 р. з додатками, меморіальні ордери, вимога № 07/8-0/56.3 від 13.03.2025 р. та ін.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У ст. 204 ЦК України зазначено, що договори укладені між сторонами по справі, як цивільно - правові правочини є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином.
Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтями 525, 526 ЦК України, що кореспондуються за змістом з положеннями ст. 193 ГК України (чинний на момент виникнення та існування спірних правовідносин), передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Приписами ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1049 ЦК України).
Враховуючи надані позивачем докази, суд вважає, що обставини отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД» сум кредиту Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р. є доведеними, тобто Банк виконав свої зобов`язання за Договором своєчасно та в повному обсязі.
Позичальник, однак, свої зобов`язання за вказаним Договором виконав не в повному обсязі. Так, згідно з наданим позивачем розрахунком (а. с. 54-57), ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» станом на 13.05.2025 р. не повернуло Банку 20 551 800,00 грн кредиту за Договором № К14560/2024 від 13.03.2024 р. та не сплатило проценти в сумі 739 293,90 грн.
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку заборгованості ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» за наданим кредитом в сумі 20 551 800,00 грн, суд встановив, що він підтверджений документально та є обґрунтованим.
Водночас з вказаного розрахунку вбачається, що проценти нараховувались Банком як за період дії Договору (з 16.04.2024 р. по 12.03.2025 р.), так і в період після його закінчення (з 13.03.2025 р. по 13.05.2025 р.), а саме – 18,5 % річних – за період з 13 березня 2024 року по 31 серпня 2024 року включно, 17,5 % річних – за період з 01 вересня 2024 року і до закінчення строку дії Договору, 17,5 % річних – за період після закінчення строку дії Договору і до 13 травня 2025 року.
У даному питанні суд виходить з того, що відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України позичальник отримує від банку або іншої фінансової установи (кредитодавець) грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно частини другої статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, від 19.05.2020 у справі № 910/23028/17 та в подальшому знайшла своє відображення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 654/4345/19, від 11.05.2021 у справі № 1424/2649/2012, від 28.10.2020 у справі № 921/321/18, від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15, від 02.06.2020 у справі № 911/1774/15, від 06.02.2019 у справі № 175/4753/15-ц.
При цьому Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно (в один і той же період) правомірною та неправомірною, тому регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. У зв`язку із цим за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Вищенаведені висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, у якій досліджувалось питання різного підходу щодо визначення періоду нарахування процентів за користування кредитом, застосованого (підходу) у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 та від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17.
Так, у вказаній постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила про відсутність підстав для відступу від наведених висновків, викладених раніше у її постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (п.п. 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (п. 6.19).
У вищевказаній постанові зазначено також, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Також, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.
Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.
У пункті 2.6 Кредитного договору № К14560/2024 від 13.03.2024 р. ПАТ «МТБ БАНК» та ТОВ «УЗТК ТРЕЙД», зокрема, узгодили, що після закінчення передбаченого цим Договором строку кредитування проценти, нараховані за період прострочення до фактичного погашення Кредиту, позичальник сплачує в тому ж розмірі, що визначений п. 1.1. цього Договору та у тому ж порядку, який визначений цим пунктом, а у разі дострокового повного погашення заборгованості за цим Договором – в день фактичного погашення Кредиту.
Таким чином, оскільки сторонами Кредитного договору № К14560/2024 від 13.03.2024 р., з огляду на встановлений у чинному законодавстві принцип свободи договору, було встановлено інший, ніж передбачений статтею 625 ЦК України розмір відсотків, що має сплачуватись Позичальником після закінчення строку кредитування у вигляді цивільно-правової відповідальності, їх розмір, а також загальний розмір відсотків, вказані у розрахунку позивача у даній справі, є обґрунтованими.
В силу приписів ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником, (ч. 1 ст. 553 ЦК України).
Як встановив суд, виконання зобов`язання Товариством з обмеженою відповідальністю «УЗТК ТРЕЙД» умов Кредитного договору забезпечено порукою за Договором поруки, Поручителем є ОСОБА_1 .
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою врегульовані ст. 554 ЦК України: у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
За загальним правилом (ч. 1 ст. 510 ЦК України) сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
При цьому ч. 3 ст. 512 ЦК України встановлює, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст. 516 ЦК України).
Як встановив суд, ні Кредитний договір, ні Договір поруки не містять заборони щодо заміни кредитора у зобов`язанні.
З урахуванням наведених норм права суд дійшов висновку, що позивач з 14.05.2025 р. набув прав нового кредитора за Кредитним договором відповідно до умов Договору відступлення права вимоги № К14560/2024 від 13.05.2025 р. та Договору відступлення права вимоги за Договором поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 р. як до основного Боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «УЗТК Трейд»), так і до його Поручителя – ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що у п. 3.2.5 Кредитного договору № К14560/2024 від 13.03.2024 р. договору його сторони узгодили, що Банк має право стягнути з Позичальника прострочені платежі по сплаті Кредиту, процентів за користування Кредитом, комісій, при порушенні Позичальником строків та термінів, передбачених даним Договором.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання відповідачем як Поручителем вимоги Позивача щодо повернення означеної суми заборгованості за Кредитним договором; учасники справи на такі докази не посилаються.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
За викладеного, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 (як Поручителя за Договором поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 р. 21 291 093,90 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання ТОВ «УЗТК Трейд» умов Кредитного договору № К14560/2024 від 13.03.2024 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «МТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УЗТК Трейд», відповідають нормам матеріального права та підтверджуються поданими доказами, відповідачем не спростовані, а тому суд їх оцінює як правомірні та обґрунтовані.
Заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що Договір відступлення права вимоги за кредитом, а також Договір відступлення права вимоги за Договором поруки є договорами факторингу та за відсутності у позивача статусу фінансової установи у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», є недійсними, суд оцінює критично.
Так, відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певного подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції ст. 1079 ЦК України).
Відповідно до ст. 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.
За визначенням, наведеним у п. 5 ч. 1 ст. 1, п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.
Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Суд в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України при вирішенні цього спору враховує висновок щодо застосування норми права Великої Палати Верховного Суду, наведений у п. 106 постанови від 11.09.2018 у справі № 909/968/16: договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.
Також суд в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України при вирішенні цього спору враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18:
- правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути сплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні (п. 37, 38 постанови);
- вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
Оскільки за укладеними Договорами предметом договору є відступлення права вимоги, жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, положення договору не містять умов щодо стягнення будь-якої плати з банку за надання в його розпорядження грошових коштів за відступлене право вимоги, право вимоги відступлено «за номінальною вартістю» (21 291 093,90 грн.), що вбачається з п. 3.1 Договору відступлення, суд погоджується з Позивачем, що Договір не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Решта заперечень відповідача проти позову спростовується таким.
За приписами ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Відповідач стверджує, що в момент укладення договору поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 р. з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» за Кредитним договором, ОСОБА_1 виходив з того, що зміна обставин у вигляді його повного усунення від корпоративної участі в ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» у розмірі 40% корпоративних прав не настане, однака з 19.02.2025 року ОСОБА_1 був фактично та юридично позбавлений корпоративних прав ТОВ «УЗТК ТРЕЙД», тому останній просить суд розірвати (визнати розірваним) Договір поруки № К14560/2024/S-2 від 13.03.2024 року, укладений між ПАТ «МТБ Банк» та ОСОБА_1 (як Поручителем) з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» (Третьої особи) за Кредитним договором № К14560/2024 від 13.03.2024 року.
Суд зауважує, що відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідач в силу ч. 1 ст. 180 ГПК України має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
У межах цього позовного провадження відповідач не звертався із зустрічним позовом з вимогою про розірвання вказаного вище Договору поруки, матеріали справи не містять ні рішення суду про розірвання такого договору, ні доказів звернення з таким позовом до суду.
Отже, при оцінці Договору поруки суд застосовує презумпцію правомірності правочину, встановлену ст. 204 ЦК України.
Крім того, вихід ТОВ «УЗТК ЛЕНД», засновником якого є ОСОБА_1 , зі складу учасників ТОВ «УЗТК ТРЕЙД» на підставі вільного волевиявлення відповідно Договору купівлі-продажу частки від 04.02.2025 р., про що відповідач зазначав у відзиві у даній справі, не може вважатись істотною обставиною в розумінні ст. 652 ЦК України.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Крім того, згідно зі ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровське регіональне підприємство «Спецсервіс» у даній справі в повному обсязі.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 255 493,13 грн.
Керуючись ст.ст.129,233-234,238-240 ГПК України, суд.-
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровське регіональне підприємство «Спецсервіс» (36034, м. Полтава, вул. Ливарна, 4, код ЄДРПОУ 39512541) заборгованість за Кредитним договором №К14560/2024 від 13.03.2024 у розмірі 21 291 093, 90 грн та 255 493,13 грн судового збору.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки, встановлені ГПК України (ст.ст.256,257 ГПК України).

Повне рішення складено 27.05.2026 р. ( у зв"язку з перебуванням судді Мацко О.С. на лікарняному з 20.05.2026р. по 23.05.2026р. включно).

Суддя О.С. Мацко