УХВАЛА
30квітня 2026 року 
м. Київ 
Справа № 697/1266/20
Провадження № 14-30цс26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ткачука О. С.,
суддів: Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.
перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом  ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно, визнання права власності,
за касаційною скаргою  ОСОБА_3 , поданою представником Поліщуком Павлом Павловичем , на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 травня 2025 року,
за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником Буднік Оленою Петрівною , на постанову Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року,
УСТАНОВИЛА:
У липні 2020 року ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому посилалася на те, що вона є власником вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 488,84 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на спірне нежитлове приміщення вона набула на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28 січня 2006 року, укладеного між нею та ОСОБА_8 
10 липня 2019 року частина належного їй приміщення площею 181,8 кв. м. була незаконно продана ОСОБА_4 ОСОБА_3 . 
Ураховуючи те, що наведене вище вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення було відчужене відповідачеві без її згоди, позивачка просила витребувати це приміщення у ОСОБА_3 .
У лютому 2021 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , обґрунтовуючи його тим, що нежитлові приміщення належали ОСОБА_4 на підставі висновку щодо технічної можливості розподілу об`єкта нерухомого майна № 17/08, виданого 17 серпня 2018 року ТОВ «БТІ Консалтінг». Тому, на її думку, вона законно набула право власності на ці приміщення.
На підставі цього ОСОБА_3 просила:
визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;
скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати за нею право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2024 року залучено до участі у цій справі правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15 травня 2025 року, первісний позов ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Суд першої інстанції виходив з того, що судові засідання у справі були призначені на 08 січня 2025 року, 04 лютого 2025 року та 04 березня 2025 року, про які позивачку ОСОБА_2 та її представника - адвоката Буднік О. П. належним чином повідомлено, проте останні в судові засідання не з`явились, причин неявки суду не повідомили.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року клопотання адвоката Поліщука П. П., який діє в інтересах позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , про відмову від зустрічного позову задоволено, провадження у справі за зустрічним позовом останньої закрито. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 65 000 грн. У задоволенні заяв ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в частині стягнення витрат на правову допомогу за зустрічним позовом, суд виходив з критеріїв співмірності, справедливості, розумності їхнього розміру і конкретних обставин справи, з урахуванням її складності та реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) вважав, що необхідним є стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 65 000 грн.
При цьому стосовно стягнення витрат на правничу допомогу за первісним позовом суд першої інстанції керувався положеннями частини п`ятої статті 142 ЦПК України та вказав, що ОСОБА_3 не довела наявності необґрунтованих дій ОСОБА_2 , що унеможливлює стягнення з неї таких витрат.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 65 000 грн скасовано. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено. В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.
Слід відзначити, що ухвала суду першої інстанції від 02 червня 2025 року в частині закриття провадження за зустрічним позовом у цій справі в апеляційному порядку не оскаржувалась, а тому апеляційним судом не переглядалась.
Скасовуючи ухвалу в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачка за зустрічним позовом не довела недобросовісності дій позивача за зустрічним позовом, як того вимагає частина п`ятої статті 142 ЦПК України, тому підстав компенсувати їй витрати, пов`язані з розглядом справи, немає.
Залишаючи без змін ухвалу в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу за первісним позовом, апеляційний суд погодився із доводами суду першої інстанції про недоведеність необґрунтованих дій позивача за первісним позовом ОСОБА_2 .
Короткий зміст касаційних скарг 
У липні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 травня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що обставини справи, характер процесуальної поведінки ОСОБА_2 та її представника свідчать про їх умисну неявку в судові засідання щодо розгляду справи з метою залишення позовної заяви без розгляду судом для подальшого звернення з новим ідентичним позовом, але з усуненими недоліками, які допущені позивачем у цій справі.
ОСОБА_3 наголошує, що залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України, суперечить як завданню цивільного судочинства, так і його основним засадам (принципам), передбаченим, зокрема пунктами 2, 4-6, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України, оскільки призводить до негативних наслідків в першу чергу для скаржника, а не для позивача, який у такий спосіб, фактично з власної ініціативи, всупереч встановлених законодавцем процесуальних запобіжників, отримав можливість на повторне звернення до суду.
На переконання заявника, суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування положень пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, викладених у постанові від 24 травня 2023 року в справі № 285/2961/21, а суд апеляційної інстанції цих недоліків не усунув.
У вересні 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року в частині скасування ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 65 000,00 грн та відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу; ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2025 року залишити в силі. В іншій частині ухвали судів першої та апеляційної інстанцій заявником не оскаржені.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин щодо відшкодування витрат на правничу допомогу положення частини п`ятої статті 142 ЦПК України, оскільки ОСОБА_3 відмовилася від зустрічного позову, тому відшкодування відповідачеві за зустрічним позовом витрат, пов`язаних з розглядом справи, має здійснюватися за правилами частини третьої статті 142 ЦПК України.
Заявник наголошує, що апеляційний суд застосував статтю 142 ЦПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року в справі № 755/3436/20 (провадження № 61-20476св21).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2025 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 березня 2025 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 15 травня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 697/1266/20 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У вересні 2025 року матеріали справи № 697/1266/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 у справі № 697/1266/20.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2026 року справу № 697/1266/20 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 липня 2025 року у справі № 904/5087/22.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України).
Аналогічні норми містяться й у частинах третій та п`ятій статті 130 ГПК України.
У постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 755/3436/20 (провадження 
№ 61-20476св21) Касаційний цивільний суд сформував правовий висновок про те, що частина п`ята статті 142 ЦПК України вказує на можливість відшкодування понесених відповідачем витрат внаслідок необґрунтованих дій позивача незалежно від підстав закриття провадження (частина перша статті 255 ЦПК України). Натомість частиною третьою статті 142 ЦПК України визначено безумовне право відповідача на відшкодування витрат лише у одному випадку, а саме при відмові позивача від позову. Дане право відповідача є обов`язковим, виникає виключно у єдиному випадку закриття провадження, а саме при відмові позивача від позову, і ніяким чином не пов`язується із наявністю чи відсутністю необґрунтованих дій позивача».
Разом з цим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 липня 2025 року в справі № 904/5087/22 зазначено, що у випадку відмови позивача від позову, відповідач вправі заявити про відшкодування йому понесених витрат і це право закріплено, зокрема, в частині третій статті 130 ГПК України. Водночас механізм реалізації закріпленого у частині третій статті 130 ГПК України права на відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (до яких належать, зокрема, і судовий збір, і витрати на професійну правничу допомогу), закріплений у частині п`ятій статті 130 ГПК України, відповідно до якої у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Отже, у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з частиною третьою статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому понесених витрат (і судового збору, і пов`язаних з розглядом справи), при цьому розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, здійснюється у відповідності до вимог частини п`ятої статті 130 ГПК України. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність відступлення від висновку Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 31 липня 2025 року у справі № 904/5087/22, та просить сформулювати новий правовий висновок, відповідно до якого у разі закриття провадження внаслідок відмови позивача від позову застосуванню підлягає саме частина третя статті 142 ЦПК України (частина третя статті 130 ГПК України), яка передбачає право відповідача на компенсацію витрат як загальне правило. При цьому відповідач не зобов`язаний доводити необґрунтованість дій позивача.
Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо прийнятності справи для розгляду
Велика Палата Верховного Суду вважає мотиви, викладені в ухвалі Касаційного цивільного суду від 18 березня 2026 року, обґрунтованими й такими, що містять підстави для прийняття справи до провадження Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України, оскільки існує необхідність розгляду питання щодо відступлення від висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 31 липня 2025 року у справі № 904/5087/22 та формування єдиної правозастосовчої практики щодо способу розподілу судових витрат в разі відмови позивача від позову.
Констатуючи наявність підстав для прийняття справи до розгляду, Велика Палата Верховного Суду врахувала, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Такий розгляд відбувається з урахуванням статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції.
Виходячи з наведеного цю справу, яка приймається до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, необхідно розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у порядку письмового провадження).
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).
Керуючись частиною першою статті 402, частиною третьою та четвертою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Прийняти до розгляду справу за позовом  ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно, визнання права власності.
Призначити справу № 697/1266/20до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 10 червня 2026 року в приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вулиця Пилипа Орлика, 8.
Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О. С. Ткачук
Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур
О. В. Білоконь Н. М. Мартинюк
О. Л. Булейко К. М. Пільков
І. А. Воробйова С. О. Погрібний
О. А. Губська Н. С. Стефанів
А. А. Ємець Т. Г. Стрелець
Л. Ю. Кишакевич О. В. Ступак
В. В. Король І. В. Ткач
О. В. Кривенда В. Ю. Уркевич