ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/279/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Худенка А.А.,
за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.
за позовом
Мукачівської окружної прокуратури Закарпатської області, м. Мукачево Закарпатської області в інтересах держави в особі Мукачівської міської ради, м. Мукачево Закарпатської області 
до відповідача  Товариство з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс», м. Мукачево Закарпатської області 
про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 949 761,78 гривень,

Представники сторін, що з`явились у судове засідання: 
від прокуратури – Роман М.С. прокурор відділу закарпатської обласної прокуратури
від позивача – Ільтьо І.І. в порядку самопредставництва
від відповідача - Осташук О.В. адвокат, ордер серія АО №1228351

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ: До Господарського суду Закарпатської області надійшла позовна заява Мукачівської окружної прокуратури Закарпатської області, в інтересах держави в особі Мукачівської міської ради до відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 949 761,78 гривень за використання земельної ділянки, покликаючись на положення ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.03.2026 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.04.2026, яке відкладено на 14.05.2026. 
13.05.2026 представник відповідача подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Суд у підготовчому засіданні 14.05.2026 заслухавши думку учасників справи дійшов висновків про відмову у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Суд у підготовчому засіданні 14.05.2026 заслухавши думку учасників справи дійшов висновків закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті на 15.06.2026.
13.06.2026 представник позивача подав заяву про відкладення судового засідання у якій вказує, що Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 15 червня 2026 року. В процесі розгляду справи, відповідачем було ініційовано питання мирного врегулювання спору. Просить надати додатковий строк, необхідний сторонам для погодження умов та укладення мирової угоди у справі №907/279/26 та відкласти розгляд справи на інший день.
Суд в судовому засіданні 15.06.2026 дійшов висновків по відмову у клопотанні про відкладення судового засідання, оскільки таке відкладення призведе до порушення розгляду строків розгляду справи, оскільки відповідно до ст. 195ГПК України Суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Крім того, з моменту відкриття провадження у справі – з 17.03.2026 у сторін було достатньо часу для реалізації процесуальних прав. 
У судовому засіданні 15.06.2026 суд після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позиція прокурора
Мукачівською окружною прокуратурою в ході опрацювання інформації щодо дотримання вимог земельного законодавства на території Мукачівської ОТГ, встановлено підстави для вжиття заходів представницького характеру в зв`язку з порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» вимог земельного та податкового законодавства, внаслідок користування земельною ділянкою комунальної власності без правовстановлюючих документів та не сплати коштів за таке користування.
ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» з 24.01.2014, без укладення з органом місцевого самоврядування договору оренди землі, безпідставно використовувало для підприємницької діяльності земельну ділянку з кадастровим номером 211400000:01:003:0735 та зберегло в себе кошти, які повинно було сплатити у вигляді орендної плати на користь органу місцевого самоврядування, а Мукачівська міська рада відповідно втратила належне їй майно (кошти від орендної плати). 

Позиція позивача 

Представник відповідача письмових заяв чи клопотань до суду не подав, в судовому засіданні 15.06.2026 підтримав позицію прокурора.

Позиція відповідача 

Відповідач подав відзив на позовну заяву та просить відмовити у задоволені позову.
Вказує, що на підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та споруд шляхом аукціону від 24 січня 2014 року, укладеного між Територіальною громадою міста Мукачево, в особі Мукачівської міської ради, та Товариством з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс», останнє набуло у власність нежитлові приміщення та споруди загальною площею 316,10 м2, за адресою Закарпатська область, м.Мукачево, вул.Росвигівська, 36Ж (реєстраційний номер об`єкта: 22360002104), що перебували у комунальній власності Територіальної громади міста Мукачево. 
Набуті у власність нежитлові приміщення та споруди розташовані на сформованій земельній ділянці площею 0,4049 га, якій присвоєно кадастровий номер 2110400000:01:003:0735, цільове призначення – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07). 
Положеннями статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. 
Згідно частини другої статті 78 Земельного Кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. 
Відповідно до частини першої статті 82 Земельного кодексу України, юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом. 
Так, відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 
Згідно з положеннями частини першої статті 377 Цивільного кодексу України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). 
Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень та споруд шляхом аукціону від 24 січня 2014 року був укладений територіальною громадою міста Мукачево. 
Відповідно до статті 5 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави. 
Положення Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України на момент виникнення спірних правовідносин не містили виключення з правил стосовно переходу права власності на земельні ділянки комунальної або державної форм власності при набутті права власності на розміщені на них об`єкти нерухомого майна. 
Такі зміни були внесені вже після переходу до Товариства права власності на об`єкти нерухомого майна, що розміщенні на земельній ділянці, а саме, з 28 жовтня 2021 року на підставі Закону України № 1174-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості», який в силу статті 58 Конституції України не має зворотної дії в часі. 
Таким чином, ґрунтуючись на принципі рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави (ст.5 ЗК України), беручи до уваги, що на момент виникнення спірних правовідносин при набутті права власності на будівлю або споруду, право власності на земельну ділянку попереднього землевласника припиняється (ст.120 ЗК України), а до нового власника переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України), то в Територіальної громади міста Мукачево, в особі Мукачівської міської ради, за наслідками продажу нежитлових приміщень та споруд загальною площею 316,10 м2, за адресою Закарпатська область, м.Мукачево, вул.Росвигівська, 36Ж (реєстраційний номер об`єкта: 22360002104), припинилося право власності на земельну ділянку площею 0,4049 га, якій присвоєно кадастровий номер 2110400000:01:003:0735, а в Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» виникло право власності на вказану земельну ділянку в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника, в силу положень пункту г) ч.1 ст.82, ч.1 ст.120 Земельного кодексу України та ч.2 ст.373, ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України. 
В своїй правовій позиції, викладеній в постанові від 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16, Верховний суд України наголосив, що «при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. 
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.» 
В пункті 38 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, Велика Палата Верховного Суду зазначила про принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. 
Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. 
Враховуючи вищенаведене, земельна ділянка площею 0,4049 га, якій присвоєно кадастровий номер 2110400000:01:003:0735, не може бути об`єктом права оренди, а Територіальна громада міста Мукачево, в особі Мукачівської міської ради, не може виступати в якості орендодавця в силу припинення її права власності на вказану земельну ділянку. 
Таким чином, спірні правовідносини, що є предметом позову, повинні розглядатися в площині нарахування та сплати земельного податку, а не орендної плати.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
На підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та споруд шляхом аукціону від 24 січня 2014 року, укладеного між Територіальною громадою міста Мукачево, в особі Мукачівської міської ради, та Товариством з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс», останнє набуло у власність нежитлові приміщення та споруди загальною площею 316,10 м2, за адресою Закарпатська область, м.Мукачево, вул.Росвигівська, 36Ж (реєстраційний номер об`єкта: 22360002104), що перебували у комунальній власності Територіальної громади міста Мукачево. 
Набуті у власність нежитлові приміщення та споруди розташовані на сформованій земельній ділянці площею 0,4049 га, якій присвоєно кадастровий номер 2110400000:01:003:0735, цільове призначення – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07). 
В подальшому, на підставі розподільчого балансу від 31.12.2020 форми 1-м та згідно акту приймання-передачі активів і зобов`язань станом на 31.12.2020 року, нежитлові приміщення та споруди загальною площею 316,10 кв.м., які розташовані на земельній ділянці за кадастровим номером 211400000:01:003:0735 площею 0,4049 га та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою вул. Росвигіська, 36, м. Мукачево, під час реорганізації товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс», шляхом виділення нового учасника, було передано вищевказану нерухомість товариству з обмеженою відповідальністю «Мукачівська інвестиційно-будівельна група». 
Згідно витягу із ЄДРЮОФОПГО вбачається, що 14.01.2021 проведено запис щодо державної реєстрації юридичної особи ТОВ «Мукачівська інвестиційно- будівельна група». 
Відповідно до вимог, ч. 4 ст. 87 ЦК України, юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. Таким чином можна зробити висновок, що ТОВ «Мукачівська інвестиційно-будівельна група» створено 14.01.2021. 
Згідно відомостей, які містяться в ДРРП вбачається, що 28.01.2021 за ТОВ «Мукачівська інвестиційно-будівельна група» зареєстровано право власності на нежитлові приміщення та споруди загальною площею 316,10 кв.м. за адресою вул. Росвигівська, 36, м. Мукачево.

Відповідно до інформації з ДЗК відомості про земельну ділянку за кадастровим номером 211400000:01:003:0735 площею 0,4049 га та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) було внесено Управлінням Держземагентства у Мукачівському районі Закарпатської області 27.11.2013 на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 27.11.2013, розробленої ДП «Закарпатгеодезцент». 

Із витягу НВ-2100337772013, сформованого 27.11.2013 вбачається, що форма власності земельної ділянки з кадастровим номером 211400000:01:003:0735 – комунальна власність.
Товариством з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» не надано доказів, які підтверджують належність вказаної ділянки останьому на праві власності у спірний період та не спростовано, що форма власності вказаної земельної ділянки - комунальна власність.
Суд зазначає, що земельна ділянка не є предметом купівлі-продажу за договором купівлі продажу нежитлових приміщень та споруд від 24.01.2014, тому питання землекористування покупець мав вирішити самостійно в установленому чинним законодавством порядку, після переходу до покупця права власності на об`єкт приміщень. Також, доказів, що Товариством з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» сплачувався земельний податок за земельну ділянку з кадастровим номером 211400000:01:003:0735 суду не надано.

Згідно із наданою інформацією ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, у відповідності до Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Мукачево Закарпатської області, затвердженої рішенням 44 сесії 6 скликання Мукачівської міської ради від 27.06.2013 №869 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель м. Мукачево», нормативна грошова оцінка одного квадратного метра земельної ділянки з кадастровим номером 211400000:01:003:0735 станом на 2017 – 2021 роки становила 904,50 грн. 
Крім того, рішенням 13 сесії 7 скликання Мукачівської міської ради №251 від 23.06.2016 встановлено ставку орендної плати у розмір 8% для земель за цільовим призначенням 03.07 «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі». Дане рішення діяло впродовж 2016-2018 років. 
Рішенням 42 сесії 7 скликання Мукачівської міської ради №1064 від 21.06.2018 також встановлено ставку орендної плати у розмір 8% для земель за цільовим призначенням 03.07 «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі». Дане рішення діяло впродовж 2019-2021років.

За період 02.11.2017 по 31.12.2017 сума коштів, які повинні бути перераховані на користь міської ради становить 48 830,94 грн. де, 4049 кв.м. х 904,50 грн. х 8% /12 місяців /30 днів х 60 дні = 48 830,94 грн. 
за 2018 рік сума коштів, які повинні бути перераховані на користь міської ради становить 292 985,64 грн. де, 4049 кв.м. х 904,50 грн х 8% = 292 985,64 грн. 
за 2019 рік сума коштів, які повинні бути перераховані на користь міської ради становить 292 985,64 грн. де, 4049 кв.м. х 904,50 грн х 8% = 292 985,64 грн. 
за 2020 рік сума коштів, які повинні бути перераховані на користь міської ради становить 292 985,64 грн. де, 4049 кв.м. х 904,50 грн х 8% = 292 985,64 грн. 
за 2021 рік сума коштів, які повинні бути перераховані на користь міської ради становить 21 973,92 грн. де, 4049 кв.м. х 904,50 грн х 8%/12 місяців /30 днів х 27 днів = 21 973,92 грн. 
Загалом 
48 830,94 грн. + 292 985,64 грн. + 292 985,64 грн. + 292 985,64 грн. + 
21 973,92 грн. = 949 761,78 грн.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Щодо представництва інтересів позивача прокурором.
За змістом статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Отже, обов`язковою передумовою реалізації права на судовий захист в порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами – відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.
Згідно з частиною 1 статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 стаття 4 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює господарські права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина 3 статті 4 ГПК України).
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частини 3, 4 статті 53 ГПК України).
У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1 – 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). 
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
На переконання суду, прокурор, звертаючись із даним позовом, обґрунтував порушення інтересів держави, яке полягає у ненадходженні до місцевого бюджету коштів у розмірі суми орендної плати, що порушує права відповідної територіальної громади, інтереси якої представляє відповідний орган місцевого самоврядування.
Мукачівською окружною прокуратурою подано запит до Мукачівської міської ради, яким проінформовано останню про існування означених порушень інтересів держави шляхом використання відповідачем земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно належне на праві приватної власності останньому без правовстановлюючих документів, а також запропоновано, у випадку встановлення відсутності оплати за користування земельною ділянкою чи оплати не в повному обсязі, здійснити відповіді розрахунки та вжити заходів щодо стягнення відповідної заборгованості.
Прокурор звертався до Мукачівської міської ради з запитами щодо надання інформації про правовстановлюючі документи, які стали підставою для користування земельною ділянкою та повідомлення про стан оплати за користування такою, а у випадку наявності заборгованості – вжити заходів щодо її стягнення.
Мукачівською міською радою направлено лист у відповідь на запит Мукачівської окружної прокуратури та вказано що Мукачівською міською радою з цього приводу позову не подано. 
Таким чином, судом встановлено, що Мукачівською міською радою не вжито заходів щодо пред`явлення до суду позову про стягнення із відповідача недоотриманих грошових коштів за користування земельною ділянкою до місцевого бюджету, тобто, орган місцевого самоврядування не проявив жодної зацікавленості в захисті порушених прав та інтересів територіальної громади.
На виконання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" окружною прокуратурою повідомлено позивача (Мукачівську міську раду) про прийняте рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.
Вказане узгоджується з позицією Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким, сам факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади населеного пункту та звернення до суду з позовом.
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду міської ради, сам факт цього незвернення свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави.
Вказане є підставою для звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах держави, відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість звернення прокурора в інтересах держави в особі міської ради з даним позовом та наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді.
Щодо спірних правових відносин.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Пунктами «а», «в» частини першої статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 Земельного кодексу України, далі – ЗК України).
Оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України "Про оренду землі").
Відповідно до підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі – ПК України) орендна плата для цілей розділу XII цього Кодексу – обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди
Плата за землю – обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Земельний податок є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття та суб`єктний склад платників земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, отже єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата.
Аналогічна правова позиція викладене в постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 922/3208/19.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
Орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі").
Судом, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, встановлено відсутність укладеного в даній справі у спірний період між Мукачівською міською радою та відповідачем договору оренди землі та зареєстрованого права оренди на земельну ділянку.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі статтями 122-124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах також неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.
Тобто, в межах даної справи суду необхідно дослідити наявність таких підстав для стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Прокурором в межах даної справи заявлено до стягнення суму безпідставно збережених коштів за користування даною земельною ділянкою за періоди коли нерухоме майно на вказаній земельній ділянці перебувало у власності відповідача.
Факт використання земельної ділянки без достатньої правової підстави у спірний період відповідачем не заперечений та не спростований, доказів сплати за користування земельною ділянкою суду не надано.
Отже, судом встановлено, що відповідач дійсно зберіг (заощадив) у себе майно – кошти у вигляді орендної плати, що нараховуються за володіння і користування спірною земельною ділянкою, саме за рахунок позивача – власника земельної ділянки.
Відсутність договору оренди земельної ділянки зумовило володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті чого відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати, у зв`язку з чим до даних правовідносин слід застосувати наслідки, передбачені статтею 1214 ЦК України.
Заявлена сума безпідставно збережених коштів позивачем розрахована із застосуванням відповідного відсоткового розміру ставки річної орендної плати за землю, яка діяла у відповідний рік, за який розраховувалась сума безпідставно збережених коштів, які були затверджені рішеннями Мукачівської міської ради. 

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17).
Відтак, суд доходить висновку, що надані прокурором докази щодо підтвердження розміру нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки є належним та допустимим доказом в розумінні статті 77 ГПК України та правомірно покладені прокурором в основу розрахунку розміру орендної плати, яку відповідач як фактичний користувач земельної ділянки у відповідний період повинен був заплатити за користування нею.
Здійснивши розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, суд зазначає, що розмір прокурором пораховано арифметично вірно.
Щодо відхилення доводів відповідача про перехід права власності на землю в силу закону разом із купівлею будівлі суд зазначає, що при цьому бере до уваги висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 153/1548/23 та зазначає, що для власника (набувача) об`єкта нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці державної або комунальної власності, є такі варіанти набуття у власність або користування земельної ділянки державної або комунальної власності: 1) стаття 118 ЗК України (порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами); 2) стаття 123 ЗК України (порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування); 3) стаття 128 ЗК України (порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам).
Проте судом вбачається, що відповідач - набувач об`єкта нерухомого майна не скористався вищевказаними правами та не набув земельну ділянку у власність чи в оренду, також суду не надано доказів перебування у відповідача спірної ділянки на підставі іншого речового права. 

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих прокурором доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення судом.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ 
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із задоволенням позову судові витрати слід покласти на відповідача
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд 
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» (89600, вул. Ужгородська, 17, м. Мукачево, Закарпатська обл., код ЄДРПОУ 38456224) на користь Мукачівської міської ради (89600, пл. Духновича, буд. 2, м. Мукачево, Закарпатська обл., код ЄДРПОУ 38625180) безпідставно збережені кошти у розмірі 949 761,78 (Дев`ятсот сорок дев`ять тисяч сімсот шістдесят одна гривня 78 копійок) гривень за використання земельної ділянки
3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» (89600, вул. Ужгородська, 17, м. Мукачево, Закарпатська обл., код ЄДРПОУ 38456224) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, код ЄДРПОУ 02909967) 11 397,14 грн (Одинадцять тисяч триста дев`яносто сім гривень 14 копійок) на відшкодування сплаченого судового збору.
4. На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено та підписано 16.06.2026.

Суддя А.А. Худенко