КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2026 року справа №320/26285/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: У червні 2024 року до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.01.2024 №071750012036 "Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , зарахувавши до її страхового стажу період навчання згідно диплому НОМЕР_1 з 01.09.1982 по 16.06.1989 та період здійснення нею підприємницької діяльності з 01.08.2002 по 31.12.2003.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком. Проте рішенням відповідача №071750012036 від 22.01.2024 їй було відмовлено у призначенні виплати через незарахування до страхового стажу певних періодів. Зокрема, відповідач не врахував період навчання позивача з 01.09.1982 по 16.06.1989 згідно з дипломом НОМЕР_1 , мотивуючи це тим, що тривалість навчання перевищує загальновстановлений термін та перетинається з періодом роботи згідно із записами у трудовій книжці №4-5. Також до стажу не було включено період здійснення підприємницької діяльності з 01.08.2022 по 31.12.2003 через відсутність документального підтвердження сплати внесків.
Щодо періоду навчання позивач пояснює, що вона дійсно навчалась у Московському авіаційному технологічному інституті ім. К.Е. Ціолковського за спеціальністю «металургія і технологія зварювального виробництва». Збільшення терміну навчання зумовлене оформленням академічної відпустки для народження та догляду за дитиною. Позивач наголошує, що через військову агресію рф та окупацію територій вона позбавлена можливості надати додаткові архівні довідки чи накази закладу освіти. Окрім цього, позивач стверджує, що можливі недоліки у веденні трудової книжки або перетин записів про роботу та навчання не можуть бути підставою для обмеження її конституційного права на соціальний захист, оскільки працівник не несе відповідальності за правильність заповнення документації адміністрацією підприємства.
Стосовно підприємницької діяльності позивач вказує, що згідно з чинним законодавством (зокрема Постановою КМУ №637), періоди провадження такої діяльності за спрощеною системою оподаткування у період з 01.01.1998 по 31.12.2003 мають зараховуватись до стажу на підставі довідки про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності. Позивач переконана, що наявність такої реєстрації є достатньою підставою для включення цього періоду до страхового стажу незалежно від фактичної суми сплачених внесків.
На підставі викладеного позивач вважає рішення ГУ ПФУ в м. Києві протиправним, просить його скасувати та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву, зарахувавши вищевказані періоди навчання та підприємницької діяльності до її страхового стажу.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.06.2024 (суддя Балаклицький А.І.) відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
08.07.2024 канцелярією суду зареєстровані відзив та матеріали пенсійної справи позивача, подані відповідачем.
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві у відзиві на позовну заяву заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи тим, що при розгляді заяви позивача від 09.01.2024 про призначення пенсії за віком діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідач зазначає, що згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років у 2024 році виникає за наявності страхового стажу не менше 31 року. На думку органу ПФУ, позивачем не надано належних доказів на підтвердження необхідної тривалості стажу. Зокрема, період навчання з 01.09.1982 по 16.06.1989 не був зарахований, оскільки вказана тривалість навчання перевищує загальновстановлені терміни для здобуття вищої освіти, а також зафіксовано перетин цього періоду з датами трудової діяльності згідно із записами у трудовій книжці №4-5.
Щодо періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.08.2002 по 31.12.2003, відповідач вказує на відсутність документального підтвердження сплати страхових внесків. Відповідач наголошує, що страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягала страхуванню та за який щомісяця сплачені внески в сумі не меншій за мінімальний страховий внесок. Оскільки дані про сплату внесків за вказаний період у системі персоніфікованого обліку та наданих документах відсутні, підстави для його включення до стажу, за переконанням відповідача, відсутні.
Крім того, орган ПФУ звертає увагу суду на те, що основним документом, який підтверджує стаж до 2004 року, є трудова книжка, яка повинна бути оформлена відповідно до вимог чинної на той час Інструкції №58. Будь-які неточності, виправлення або перетин періодів у трудовій книжці, за відсутності додаткових уточнюючих довідок, не дозволяють управлінню беззастережно зараховувати такі періоди до страхового стажу. З огляду на викладене, відповідач вважає оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії №071750012036 від 22.01.2024 законним та обґрунтованим.
22.10.2024 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 з посади справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Кушновій А.О.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 прийнято адміністративну справу №320/26285/24 до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Кушнової А.О. та продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
Приймаючи до уваги відсутність таких клопотань з боку учасників справи, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд 

в с т а н о в и в:

09.01.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 (а.с. 3), звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 34, 41).
Розгляд вказаної заяви за принципом екстериторіальності було доручено Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві. Разом із заявою позивачем було надано пакет документів, що підтверджують її особистість та страховий стаж, зокрема: паспорт серії НОМЕР_2 (а.с. 32), трудову книжку серії НОМЕР_3 (а.с. 38-40) з відповідними записами, диплом про вищу освіту серії НОМЕР_1 (а.с. 37), витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 36) та витяг з ЄРС для ФОП від 09.01.2024 (а.с. 42).
За результатами опрацювання заяви та поданих документів, 22.01.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було прийнято рішення №071750012036 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » (а.с. 46), яке надіслано позивачу листом ГУ ПФУ в Закарпатській області від 20.02.2024 №0700-0201-8/12266 (а.с. 7). Даним рішенням позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу. За розрахунком відповідача, страховий стаж ОСОБА_1 становить 25 років 10 місяців 27 днів (а.с. 45), тоді як для призначення пенсії у 2024 році необхідна наявність стажу не менше 31 року.
При прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не було зараховано до страхового стажу такі періоди:
- період навчання з 01.09.1982 по 16.06.1989 в Московському авіаційному технологічному інституті ім. К.Е. Ціолковського згідно з дипломом НОМЕР_1 . Відмова мотивована тим, що тривалість навчання (майже 7 років) перевищує загальновстановлений термін навчання у вищому навчальному закладі, а також через перетин цього періоду з періодом роботи згідно із записами у трудовій книжці №4-5;
- період здійснення підприємницької діяльності з 01.08.200 по 31.12.2003. Підставою для незарахування вказано непідтвердження сплати страхових внесків документами, передбаченими підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунків) пенсій.
Вважаючи рішення відповідача №071750012036 від 22.01.2024 протиправним та таким, що порушує її право на належне пенсійне забезпечення, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 1 Конституції України Україна є соціальною та правовою державою.
Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.
Водночас у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбачений Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Абзацом 22 статті 1 Закону №1058-IV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати на дату здійснення доплати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок (частина 3 статті 24 Закону №1058-IV).
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Згідно з частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Частиною 1 статті 45 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (частина 2 статті 45 Закону №1058-IV).
Згідно з частиною 5 статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі – Порядок №22-1, у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, які додаються до заяви про призначення пенсії, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 №8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
Пунктом 4.7 Порядку №22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Якщо пенсію за віком призначено автоматично (без звернення особи), у повідомленні про призначення особі пенсії додатково зазначається інформація про порядок її виплати.
Судом встановлено, що за принципом екстериторіальності розгляд заяви позивача від 09.01.2024 було здійснено Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві.
З 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії, який передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсій бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер. Можливість застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій передбачено постановою Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 "Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961.
Даною постановою внесено зміни до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі – Порядок №22-1).
Пунктом 4.2 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" вказаного Порядку передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію.
Так, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, за результатами розгляду заяви позивача від 09.01.2024, було прийнято рішення від 22.01.2024 №071750012036 про відмову у призначенні пенсії за віком. Підставою для прийняття вказаного рішення став висновок пенсійного органу про відсутність у позивача необхідного страхового стажу (наявний стаж - 25 років 10 місяців 27 днів при необхідних 31 році).
Аналіз наведених вище правових норм вказує на те, що за загальним правилом для виникнення у особи права на призначення пенсії за віком необхідна наявність сукупності таких ознак: 1) досягнення встановленого законодавством пенсійного віку та 2) наявність встановленого законодавством страхового стажу.
Відтак, для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком у 2024 році необхідна наявність двох обов`язкових умов у сукупності: досягнення віку 60 років та наявність страхового стажу не менше 31 року.
Позивач на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком (09.01.2024), згідно з паспортними даними та відомостями, зазначеними в оскаржуваному рішенні, досягла віку 60 років.
Водночас зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.01.2024 №071750012036 слідує, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком є відсутність необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. За розрахунком пенсійного органу, страховий стаж позивача становить 25 років 10 місяців 27 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.
До загального страхового стажу позивача не зараховано наступні періоди:
01.09.1982 – 16.06.1989 - період навчання згідно з дипломом серії НОМЕР_1 . Підставою для незарахування вказано те, що зазначена у документі тривалість навчання перевищує загальновстановлений термін здобуття освіти за відповідною спеціальністю. Крім того, відповідачем встановлено, що даний період навчання перетинається з періодами трудової діяльності позивача, відображеними у записах №4-5 її трудової книжки, що, на думку органу ПФУ, унеможливлює однозначне підтвердження стажу в цей час;
01.08.2002 – 31.12.2003 - період здійснення підприємницької діяльності. Вказаний період не враховано до страхового стажу у зв`язку з відсутністю документального підтвердження сплати страхових внесків, як того вимагає підпункт 2 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунків) пенсій. На переконання відповідача, за відсутності відомостей про сплату внесків у системі персоніфікованого обліку або відповідних довідок, підстави для включення цього терміну до стажу відсутні.
Суд зазначає, що відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм дає суду підстави зробити висновок, що надання особою до пенсійного органу документів та уточнюючих довідок на підтвердження наявного трудового стажу при призначенні пенсії потрібно лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відповідні записи в ній.
Відповідно до пункту 8 Порядку №637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
20.06.1974 постановою Держкомтруда СРСР №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі – Інструкція №162), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округа, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1 Інструкції №162).
Згідно з абзацами 2 – 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Студентам, слухачам, аспірантам та клінічним ординаторам, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, у партійних школах і школах профруху. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, слухачів, аспірантів, клінічних ординаторів (абзац 1 пункту 2.15 Інструкції №162).
Відповідно до пункту 2.17 Інструкції №162 до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком із посиланням на дату, номер і найменування відповідних документів наступні записи:
а) про час служби у складі Збройних Сил СРСР, в органах Комітету державної безпеки СРСР і Міністерства внутрішніх справ СРСР, у всіх видах охорони, де на осіб, які проходять службу, не поширюється законодавство про працю і державне соціальне страхування, із зазначенням дати призову (зарахування) та дати звільнення зі служби;
б) про час навчання у професійно-технічних та інших училищах, на курсах і в школах з підвищення кваліфікації, з перекваліфікації та підготовки кадрів;
в) про час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах (включаючи і час роботи у студентських загонах, на виробничій практиці та при виконанні науково-дослідної госпдоговірної тематики), партійних школах, школах профруху і про час перебування в аспірантурі та клінічній ординатурі, крім випадків, зазначених у п. 2.15 цієї Інструкції;
г) про роботу як члена колгоспу — у тих випадках, коли чинним законодавством передбачено зарахування цієї роботи до загального трудового стажу робітників і службовців.
Згідно з пунктом 2.3 Інструкції №162 усі записи трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.
У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація підприємства за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5 Інструкції №162).
Відповідно до пункту 2.8 Інструкції №162 виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.
Згідно з пунктом 2.9 Інструкції №162 у розділі Відомості про роботу, Відомості про нагородження, Відомості про заохочення трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: Запис за таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: Запис за таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі. При зміні формулювання причини звільнення пишеться: Запис за таким-то є недійсним звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається дублікат трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.
Згідно з підпунктами 2.10 та 2.11 пункту 2 Інструкції №162 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта або свідоцтва про народження. Освіта - середня, середня спеціальна і вища - вказується тільки на підставі документів (атестата, посвідчення, диплома). Запис про незакінчену середню або незакінчену вищу освіті також може бути проведена лише на підставі відповідних документів (студентського квитка, залікової книжки, довідки навчального закладу і т. п.). Професія або спеціальність записується у трудовій книжці на підстав документа про освіту або іншого належним чином оформленого документа. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 18 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних союзів від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки працівників та службовців", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачу трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Як встановлено судом, позивач у період з 01.09.1982 по 16.06.1989 навчалась у Московському авіаційному технологічному інституті ім. К.Е. Ціолковського за спеціальністю «металургія і технологія зварювального виробництва», що підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 та відповідними записами у трудовій книжці №4-5. 
Вказані документи є належними та допустимими доказами відповідно до пункту 8 Порядку №637, який прямо передбачає можливість підтвердження періоду навчання дипломами та іншими документами, виданими навчальними закладами чи архівними установами. У зазначений період позивач оформлювала академічну відпустку у зв`язку з народженням та доглядом за дитиною, що пояснює тривалість навчання понад стандартний термін. 
Надання додаткових доказів (наказів, довідок з інституту) є об`єктивно неможливим у зв`язку з воєнною агресією рф проти України, що унеможливлює доступ до навчального закладу та архівних установ на території Російської Федерації, що узгоджується з принципом добросовісності та пропорційності, закріпленим у частині 2 статті 2 КАС України. 
Стосовно заявлених недоліків в записах трудової книжки, що стали підставою для відмови у зарахуванні страхового стажу позивачки, судом враховано викладену у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 правову позицію, згідно якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Більш того, суд враховує правову позицію Верховного Суду у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
З огляду на зазначене, суд не бере до уваги доводи відповідача з приводу того, що в документах позивачки наявні певні недоліки чи розбіжності, зокрема щодо перевищення нормативного строку навчання згідно з дипломом серії НОМЕР_1 та його часткового перетину з трудовою діяльністю.
Суд наголошує, що наявність у трудовій книжці записів про роботу під час навчання лише підтверджує реалізацію позивачем права на працю, а не спростовує факт здобуття освіти. 
Наявність таких недоліків щодо заповнення трудової книжки не є підставою вважати, що вказані спірні періоди роботи не підтверджують факту перебування особи на відповідних посадах, до того ж обов`язок щодо оформлення та ведення трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника.
Верховний Суд у постанові 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що період навчання позивача з 01.09.1982 по 16.06.1989 підлягає обов`язковому зарахуванню до її страхового стажу, оскільки факт здобуття нею вищої освіти підтверджено належним документом - дипломом серії НОМЕР_1 , а встановлення законодавцем можливості внесення записів про навчання до трудової книжки паралельно з відомостями про роботу (зокрема, згідно з п. 2.15, 2.17 Інструкції №162) свідчить про допустимість поєднання навчального процесу з трудовою діяльністю, що, відповідно до сталої практики Верховного Суду, не може бути підставою для обмеження права особи на пенсійне забезпечення; при цьому перевищення нормативного строку навчання за умови отримання відповідної кваліфікації та відсутності доказів відрахування особи є внутрішньою організаційною особливістю навчального процесу, яка не спростовує безперервність статусу студента та не може нівелювати підтверджений документально стаж через формальні розбіжності чи помилки у веденні документації, за які працівник не несе відповідальності. Отже відмова відповідача у врахуванні такого стажу суперечить вимогам законодавства та порушує конституційне право позивача на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України.
Згідно із пунктом 2.7 Порядку №22-1 до заяви про перерахунок пенсії у зв`язку з урахуванням страхового стажу (заробітної плати) після призначення пенсії, у зв`язку зі зміною кількості членів сім`ї, а також в інших випадках, які спричиняють збільшення чи зменшення розміру пенсії, надаються документи, передбачені підпунктами 2-4 пункту 2.1, пунктом 2.6 цього розділу.
Підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку №21-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком №637.
За період роботи, починаючи з 01.01.2004, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом 3 підпункту 2 пункту 2.1 Розділу 2 Порядку №22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01.07.2000 підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01.01.2004 підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01.01.2004 - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01.01.1998 по 30.06.2000 включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.
З огляду на вищевикладене, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу при обчисленні пенсії періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сплата за весь наведений період щомісячно внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або єдиного соціального внеску, та подання відповідних звітів до відділу персоніфікованого обліку органів Пенсійного фонду України.
Водночас постановою Уряду від 03.10.2018 №793 "Про внесення змін до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" внесено зміни до пункту 4 Порядку №637, доповнивши його абзацом такого змісту:
"Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.".
Аналізуючи наведені норми в їх сукупності, суд приходить до висновку, що запроваджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №793 механізм підтвердження стажу спрямований на спрощення процедури реалізації права на пенсійне забезпечення для осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність у період становлення системи персоніфікованого обліку.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відмовив у зарахуванні періоду з 01.08.2002 по 31.12.2003 виключно з підстав відсутності відомостей про сплату страхових внесків у базі даних Реєстру застрахованих осіб. Проте, така позиція органу Пенсійного фонду не враховує спеціальний порядок підтвердження стажу, встановлений абзацом 2 пункту 4 Порядку №637 (у редакції постанови №793).
Згідно з цією нормою, для періоду з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року визначальним документом для зарахування стажу є довідка про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності. Позивачем надано належні докази такої реєстрації, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Крім того, суд зауважує, що за чинним у спірний період законодавством (Указ Президента України від 03.07.1998 №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва»), суб`єкти підприємницької діяльності - юридичні особи сплачують єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України. Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах: до Державного бюджету України - 20 відсотків; до місцевого бюджету - 23 відсотки; до Пенсійного фонду України - 42 відсотки; на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням (пункт 3 Указу Президента України від 03.07.1998 №727/98).
Відтак, вимога відповідача щодо обов`язкової наявності відомостей у системі персоніфікованого обліку для вказаного періоду є надмірною та такою, що нівелює суть спрощеного порядку підтвердження стажу, закріпленого постановою Уряду №793. Відсутність таких даних у електронних базах ПФУ за період до 2004 року може бути наслідком недоліків в обміні інформацією між державними органами, що, згідно з принципом належного урядування, не може мати негативних наслідків для позивача та бути підставою для обмеження її права на соціальний захист.
Враховуючи викладене, оскільки факт реєстрації позивача як суб`єкта підприємницької діяльності та перебування її на спрощеній системі оподаткування у період з 01.08.2002 по 31.12.2003 підтверджений документально, цей період підлягає обов`язковому зарахуванню до її страхового стажу.
За підрахунком суду, загальна тривалість періодів навчання та підприємницької діяльності позивача, які не були зараховані відповідачем до її страхового стажу, складає 8 років 2 місяці 16 днів (з яких: період навчання з 01.09.1982 по 16.06.1989 - 06 років 09 місяців 15 днів; період підприємницької діяльності з 01.08.2002 по 31.12.2003 - 01 рік 05 місяців 01 день).
Суд зауважує, що надана позивачем трудова книжка серії НОМЕР_3 у сукупності з дипломом серії НОМЕР_1 та відомостями з Єдиного державного реєстру щодо реєстрації фізичної особи-підприємця, містять усі необхідні записи та дані, що підтверджують факт навчання та провадження господарської діяльності позивачкою у вказані вище періоди
З урахуванням уже визнаного відповідачем стажу у розмірі 25 років 10 місяців 27 днів, зарахування вищевказаних періодів у сукупності становить 34 роки 01 місяць 13 днів, що є достатнім для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.
Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані диплома серії НОМЕР_1 та трудової книжки позивачки серії НОМЕР_3 (у частині спірних періодів) містять неправдиві або недостовірні відомості. Відтак, зазначені відповідачем зауваження щодо тривалості навчання та його перетину з окремими записами про роботу не можуть бути самостійною підставою для відмови в зарахуванні цих періодів до стажу позивача.
У даному випадку позивач не може нести відповідальність та бути позбавленою соціального захисту у вигляді права на призначення пенсії через особливості ведення документації навчальним закладом або через відсутність належного обміну даними між органами казначейства та Пенсійного фонду щодо сплати єдиного податку у 2002-2003 роках.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків відповідальними особами навчального закладу чи державних органів, що здійснювали адміністрування внесків. На особу не може перекладатися тягар доведення достовірності даних, зафіксованих у її дипломі чи трудовій книжці, за умови відсутності ознак їх підробки.
Будь-які неточності у формуванні записів або відсутність відомостей у електронних реєстрах застрахованих осіб за періоди до 2004 року не можуть бути підставою для виключення вказаних років із загального страхового стажу позивача. Оскільки громадянин не може відповідати за правильність ведення звітності та повноту відображення даних у державних інформаційних базах з вини адміністрації установ чи органів державної влади, покладання таких ризиків на позивача є неприпустимим.
Крім того, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови в призначенні пенсії або в зарахуванні відповідного періоду роботи в стаж, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №240/7604/19, від 29.01.2024 у справі №560/5001/21.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи у зарахуванні періодів навчання позивача з 01.09.1982 по 16.06.1989 та періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.08.2002 по 31.12.2003 до страхового стажу, діяв не на підставі та не в спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №071750012036 від 22.01.2024, а також щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання у Московському авіаційному технологічному інституті імені К.Е. Ціолковського з 01.09.1982 по 16.06.1989 та період провадження підприємницької діяльності з 01.08.2002 по 31.12.2003, підлягають задоволенню.
Оскільки встановлення вказаних періодів стажу у сукупності з уже врахованим відповідачем стажем (25 років 10 місяців 27 днів) підтверджує наявність у позивача необхідного страхового стажу для виходу на пенсію за віком у 2024 році (понад 31 рік), суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача від 09.01.2024 та прийняти рішення про призначення пенсії за віком з дати звернення.
Разом з тим, щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком суд зазначає, що у рішеннях у справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини вказав, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. 
Науковий висновок Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13.04.2018 свідчить про те, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;
- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;
- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.
- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Водночас згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини 2 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Розподіл судових витрат у вигляді судового збору здійснюється відповідно до статті 139 КАС України.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач сплатив за подання позовної заяви 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 28.02.2024 (а.с. 14), оригінал якої наявний у справі.
Таким чином, враховуючи положення статей 132, 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243 – 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.01.2024 №071750012036 "Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ".
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), зарахувавши до її страхового стажу період навчання згідно диплому НОМЕР_1 з 01.09.1982 по 16.06.1989 та період здійснення нею підприємницької діяльності з 01.08.2002 по 31.12.2003.
4. Стягнути судові витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 42098368) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.