КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/4886/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10639/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2026 року, постановлену під головуванням судді Коваленко І.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування арешту з майна, -

в с т а н о в и в :

У березні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дейнегін С.М. звернувся до суду з позовом до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просив скасувати арешт, накладений на майно ОСОБА_1 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13 березня 2014 року, винесеною ВДВС Деснянського районного управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 23963779 (а.с. 1-4).
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що в період з 09 грудня 2013 року по 06 березня 2015 року на виконанні Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2582/2013, що був виданий 09 грудня 2013 року Деснянським районним судом міста Києва у справі № 754/5232/13-ц, про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ «Галичина». 
У ході виконання вказаного виконавчого листа, 13 березня 2014 року було накладено арешт на майно ОСОБА_1 
06 березня 2015 року виконавчий документ було повернуто стягувачу, а сам стягувач ПАТ «Галичина» припинив свою діяльність та був ліквідований 11 червня 2020 року. 
Позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту, проте листом від 10 березня 2026 року йому було повідомлено про неможливість вчинення таких дій у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчого провадження через закінчення строку їх зберігання. 
Позивач стверджував, що накладений арешт безпідставно продовжує діяти, що порушує його право власності та перешкоджає вільно користуватися і розпоряджатися майном (а.с. 1-4).
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03квітня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування арешту з майна (а.с. 31-33).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 15 квітня 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Подольський А.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 38-41, 59-65).
На обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що у позовній заяві позивач не оскаржує дії або бездіяльність відповідача, а просить задовольнити його право на скасування арешту майна, правові підстави якого натепер відпали, тому розгляд справи вважає підлягає у загальному провадженні, а не у спеціально передбаченому порядку про оскарження дій і бездіяльності державного виконавця, які мають бути оформлені у вигляді відповідної постанови.
Подальше збереження арешту на майно позивача не переслідує законну мету, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та непропорційно обмежує права заявника, тривалий час позбавляє його можливості вільно користуватись та розпоряджатись належним на праві власності майном (а.с. 38-41, 59-65).
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Так про розгляд справи апеляційним судом 02 липня 2026 року апелянт ОСОБА_1 був сповіщений 17 червня 2026 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду. Представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Дейнегін С.М. був сповіщений 09 червня 2026 року повідомленням до його Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Відповідач Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України був сповіщений 09 червня 2026 року повідомленням до його Електронного кабінету в ЄСІТС (а.с. 69-73).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п.2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла наступного висновку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, виходив із того, що позивач є стороною виконавчого провадження (боржником), в якому було накладено арешт, а тому має відповідні права сторони у виконавчому провадженні, зокрема, право подати державному виконавцю відповідну заяву про зняття арешту з майна, а в разі відмови у її задоволенні звернутися до суду із скаргою у порядку судового контролю за виконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено його права чи свободи. Позивач не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Наведене є підставою для відмови у відкритті провадження. 
Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484) дійшов висновку про те, що оскільки арешт накладено на майно боржника у межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання рішення суду, тому він не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні і висновки судів про необхідність закриття провадження у справі є обґрунтованими.
У позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначав, що є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2582/2013 від 09.12.2013 року по справі № 754/5232/13-ц виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Галичина» (код ЄДРПОУ 25553579) заборгованості в розмірі 540 381,95 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 441 грн. на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2013 року (а.с. 1-4).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України
Оскільки арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19).
Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України.
На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19)
Така позиція також узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року в справі №756/8592/24 (провадження № 61-16951св24).
Посилання апелянта на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 569/6143/23, як підставу скасування оскаржуваної ухвали районного суду, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив. При цьому, апелянт не звернув уваги, що у справі № 569/6143/23 (провадження 61-1026св24) судом було розглянуто саме скаргу боржника на дії державного виконавця в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 02 липня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов