КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/8073/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ  Справа № 752/17006/24

11 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Васюка Миколи Миколайовича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чекулаєва С.О., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі - ТОВ «Українські фінансові операції») на свою користь грошові кошти у порядку статті 1212 ЦК України у розмірі 22 073,29 грн, моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.11.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 9429, яким запропоновано звернути стягнення з позивача, який є боржником за кредитним договором № 3510109 від 16.01.2021, укладеним з ТОВ «Авентус України», правонаступником всіх прав та обов`язків якого за договором факторингу №13/09/2021 від 13.09.2021 є ТОВ «Українські фінансові операції».
Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Амельченком В.П. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного виконавчого напису від 08.11.2021 №9429.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 грудня 2023 року у справі №752/15238/23 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 08.11.2021 року № 9429.
Вказане рішення набрало законної сили 29.01.2024.
Разом із тим, під час виконання виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Амельченком В.П. з позивача на користь відповідача в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 було стягнуто 22 073,29 грн.
Позивач вважає, що такі кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню згідно статті 1212 ЦК України.
Також позивач вказує на завдання йому моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях з приводу безпідставного стягнення грошових коштів, що призвело до порушення нормального життєвого ладу, яку він оцінив у 10 000, 00 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, тому суд вважав, що оскільки відпали правові підстави для набуття стягувачем коштів, примусово стягнутих за виконавчим написом, оскільки останній визнаний таким, що не підлягає виконанню, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Однак, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення перерахувань грошових коштів на рахунок відповідача у розмірі 22 073,29 грн. Позивачем вказано, що зазначені відомості підтверджуються наданою приватним виконавцем відповіддю на адвокатський запит, проте вказаної відповіді матеріали справи не містять, як і будь-яких інших доказів на підтвердження здійснення позивачем нарахувань на рахунок відповідача з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 10 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Васюк М. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 07.08.2024 адвокат Васюк Микола Миколайович звернувся з адвокатським запитом № 878 до приватного виконавця Амельченка В.П. та просив надати інформацію про загальну суму, яка була стягнута з ОСОБА_1 у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1. 
08.08.2024 приватним виконавцем Амельченком В.П. було надано відповідь № НОМЕР_1 (копія відповіді, копія доказів отримання додаються), виходячи з якої: «В ході примусового виконання виконавчого напису № 9429, вчиненого 08.11.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ТОВ « Українські фінансові операції » коштів у загальному розмірі 49 999,00 грн, на рахунок з обліку депозитних сум виконавця 28.06.2023 року надійшли кошти у розмірі 11 806,04 грн; 16.09.2023 року у розмірі 1,22 грн; 18.09.2023 року у розмірі 57,70 грн; 21.09.2023 року у розмірі 5,46 грн;18.10.2023 року у розмірі 341,56 грн та у розмірі 9 918,65 грн, які відповідно до ст. ст.45,47 Закону України «Про виконавче провадження», розподілено та перераховано наступним чином: - 150 грн повернуто стягувачу, як авансовий внесок сплачений ним на організацію та проведення виконавчих дій;- - 19 692,39грн перераховано на користь стягувача; 1 969,24 грн перераховано на користь приватного виконавця Амельченко В.П., як основна винагорода приватного виконавця; - 319 грн на користь приватного виконавця Амельченко В.П., як витрати виконавчого провадження». В рамках виконавчого провадження з позивача на користь відповідача було стягнуто 22 073,29 грн.
Зазначає, що виходячи з підсистеми «Електронний суд» представник позивача звернувся з позовною заявою разом з додатками (витяг додається). У додатках до позовної заяви знаходиться файл «відповідь адвокату Васюку по Якимчуку. Натомість, при відкритті даного файлу через систему «Електронний суд», то останній відривається як пустий документ. Але при відкритті даного файлу не через систему «Електронний суд», то відповідь є змістовною (скрін додається). Таким чином, судом було відмовлено з формальних підстав, адже сталась технічна помилка при відкритті файлу.
Також, судом залишено поза увагою клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, зі змісту якого вбачається, що ТОВ «Українські фінансові операції» заперечують лише факт витрат на професійну правничу допомогу та моральної шкоди. Отже, суд мав би враховувати той факт, що відповідачем заперечуються всі вимоги, окрім стягнутої грошової суми.
Також внаслідок безпідставного стягнення грошових коштів позивачу було спричинено моральну шкоду, яка полягала у душевних переживаннях, у зв`язку з чим було порушено його нормальний життєвий лад. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 10 000,00 грн.
20 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 поштовим зв`язком надійшла заява про відмову від апеляційної скарги. 
23 квітня 2026 року Київський апеляційний суд, листом повідомив позивача про надходження вище зазначеної заяви та вказав на розбіжності зазначені у заяві та данні, які містяться в матеріалах справи, позивачу було запропоновано підтвердити дійсність наміру відмовитись від апеляційної скарги. 
Станом на дату ухвалення постанови, позивач будь яких заяв суду не направляв, дійсність наміру відмовитись від апеляційної скарги не підтвердив. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з вимогами частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08.11.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 9429, яким запропоновано звернути стягнення з позивача, який є боржником за кредитним договором № 3510109 від 16.01.2021, укладеним з ТОВ «Авентус України», правонаступником всіх прав та обов`язків якого за договором факторингу №13/09/2021 від 13.09.2021 є ТОВ «Українські фінансові операції».
Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Амельченком В.П. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного виконавчого напису від 08.11.2021 №9429.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 грудня 2023 року у справі №752/15238/23 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 08.11.2021 року № 9429.
Підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню слугувала відсутність доказів на підтвердження безспірності заборгованості.
Вказане рішення набрало законної сили 29.01.2024.
Звертаючись до суду з вказаним позовом,  ОСОБА_1 посилався на те, що під час виконання виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Амельченком В.П. з нього на користь відповідача в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 було стягнуто 22 073,29 грн.
На підтвердження вказаних доводів посилався на відповідь приватного виконавця Амельченка В. П., надану на адвокатський запит представнику позивача.
Відмовляючи в задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, проте в даному випадку позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення перерахувань грошових коштів на рахунок відповідача у розмірі 22 073,29 грн, а відповідь на адвокатський запит, на яку посилався позивач, як на підставу своїх вимог, в матеріалах справи відсутня.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.
Звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, посилався на відповідь приватного виконавця Амельченка В. П., надану на адвокатський запит його адвоката, вказана відповідь зазначена у додатках до позовної заяви, разом із тим, суд першої інстанції відкриваючи провадження не перевірив наявність вказаного додатку та в разі виявлення його відсутності, не склав відповідний акт.
Отже, відповідний доказ був зазначений у додатку до позовної заяви і позивач очікував, що такому буде надана оцінка, проте суд першої інстанції замість того, щоб скласти акт про його відсутність та витребувати його у позивача, відмовив у задоволенні позову з підстав його відсутності.
З огляду на викладене, враховуючи, що позивач мав законне очікування на розгляд поданого ним позову з урахуванням доданих до нього додатків, справу розглянуто в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку вищенаведеному доказу під час апеляційного перегляду справи. 
Так, 07.08.2024 адвокат Васюк Микола Миколайович звернувся з адвокатським запитом № 878 до приватного виконавця Амельченка В.П. та просив надати інформацію про загальну суму, яка була стягнута з ОСОБА_1 у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1. 
08.08.2024 приватним виконавцем Амельченком В.П. було надано відповідь № НОМЕР_1, відповідно до якої в ході примусового виконання виконавчого напису № 9429, вчиненого 08.11.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ТОВ « Українські фінансові операції » коштів у загальному розмірі 49 999,00 грн, на рахунок з обліку депозитних сум виконавця 28.06.2023 року надійшли кошти у розмірі 11 806,04 грн; 16.09.2023 року у розмірі 1,22 грн; 18.09.2023 року у розмірі 57,70 грн; 21.09.2023 року у розмірі 5,46 грн; 18.10.2023 року у розмірі 341,56 грн та у розмірі 9 918,65 грн, які відповідно до ст. ст.45, 47 Закону України «Про виконавче провадження», розподілено та перераховано наступним чином :
- 150 грн повернуто стягувачу, як авансовий внесок сплачений ним на організацію та проведення виконавчих дій; 
- 19 692,39 грн перераховано на користь стягувача; 
- 1 969,24 грн перераховано на користь приватного виконавця Амельченко В.П., як основна винагорода приватного виконавця; 
- 319 грн на користь приватного виконавця Амельченко В.П., як витрати виконавчого провадження.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Отже, визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів відповідно до 1212 ЦК України.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи наведене, встановивши, що виконавчий напис на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів в розмірі 22 073,29 грн визнано таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, а з відповідача на користь позивачу стягненню вказана сума.
Що стосується висновків суду першої інстанції про недоведеність позивачем розміру грошових коштів перерахованих на рахунок відповідач, то такі спростовуються наданою позивачем відповіддю приватного виконавця Амельченка В.П., якій суд надав оцінку під час апеляційного перегляду справи.
Що стосується відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї. Розмір відшкодування моральної шкоди законодавством не встановлений.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року вказав, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу), «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що безпідставне стягнення з позивача грошових коштів та їх не повернення у поза судовому порядку завдало останньому моральної шкоди, розмір якої з урахуванням виваженості, розумності та справедливості колегія суддів оцінює у 5 000,00 грн.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 372, 374, 381-381 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Васюка Миколи Миколайовича задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь  ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 22 073,29 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, 

Головуючий: Судді: