П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/13548/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук О.В. Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП "Ліси України"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Громадська організація "Проти придурків та ідіотів" про визнання відповідь протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України (далі - відповідач, ДП «Ліси України»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Громадська організація «Проти придурків та ідіотів», в якій просив:
- визнати відповідь ДП «Ліси України» на запит ОСОБА_1 від 05.03.2025 за №229 «05.03.25 ДАЛУ запит Ю.Болоховець» яка викладена в листі №1544/19-2025 від 12.03.2025 протиправною;
- зобов`язати ДП «Ліси України» надати ОСОБА_1 відповідь на запит від 05.03.2025 за №229 « 05.03.25 ДАЛУ запит Ю.Болоховець»
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 позов задоволено.
Визнано такою, що не відповідає вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації" відмову Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 05.03.2025 за №229 щодо джерела та помісячних сум виплаченої оплати праці, винагороди, додаткового блага Генеральному директору Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ОСОБА_2 у 2023 році та, у 2024 році.
Зобов`язано Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» надати ОСОБА_1 інформацію, на запит від 05.03.2025 за №229, про джерела та помісячні суми виплаченої оплати праці, винагороди, додаткового блага Генеральному директору Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ОСОБА_2 у 2023 році та, у 2024 році.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ДП «Ліси України» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та неповно встановлено обставини справи. Апелянт вказує, що ДП «Ліси України» не є бюджетною установою, здійснює діяльність на комерційній основі та не використовує кошти державного чи місцевих бюджетів при провадженні господарської діяльності. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що інформація щодо оплати праці генерального директора є інформацією про використання бюджетних коштів. 
Також апелянт зазначає, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» державні підприємства є розпорядниками інформації лише щодо структури, принципів формування та розміру оплати праці, винагороди і додаткового блага керівника, однак не є розпорядниками інформації щодо джерел виплати оплати праці. Крім того, відповідач вважає, що помісячні суми оплати праці належать до інформації, яка відповідно до статті 30 Закону України «Про оплату праці» повідомляється виключно працівнику. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 05.03.2025 звернувся до ДП «Ліси України» з запитом на інформацію за №229, який надійшов на електронну пошту. У запиті про надання публічної інформації, ОСОБА_1 просив надати інформацію про джерела та помісячні суми виплаченої оплати праці, винагороди, додаткового блага Генеральному директору ДП «Ліси України» Болоховцю Юрію Віталійовичу у 2022,2023, 2024 роках.
Листом №1544/19-2025 від 12.03.2025 відповідач повідомив про загальний розмір нарахованої заробітної плати Генеральному директору ДП «Ліси України» ОСОБА_2 за 2023, який складає 1 023 452,06 грн, за 2024 рік – 6 649 506,84 грн.
Вважаючи, що відповідач у відповідь на запит не надав інормацію, зокрема «про джерела та помісячні суми виплаченої оплати праці», вказавши лише річну суму виплаченої заробітної плати у 2023, 2024 роках, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно із преамбулою Закону №2939-VI цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Частиною першою статті 1 Закону №2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
За приписами частин першої - п`ятої статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», в частині п`ятій якої встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.
За правилами статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; 6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.
В силу статті 16 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту. Запит, що пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань запитів на інформацію.
Пунктом 2 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що до розпорядників інформації належать, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 05.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до ДП «Ліси України» із запитом на інформацію №229, у якому просив надати інформацію про джерела та помісячні суми виплаченої оплати праці, винагороди, додаткового блага Генеральному директору ДП «Ліси України» ОСОБА_2 за 2022-2024 роки.
Листом від 12.03.2025 №1544/19-2025 відповідач повідомив про загальний розмір нарахованої заробітної плати генерального директора за 2023 та 2024 роки, не надавши іншої запитуваної інформації.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону є, зокрема, державні підприємства щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника.
Отже, ДП «Ліси України» є розпорядником інформації щодо оплати праці, винагороди та додаткового блага свого керівника в силу прямої норми закону.
Посилання апелянта на те, що підприємство не є бюджетною установою та не використовує бюджетні кошти, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті спору.
Дійсно, суд першої інстанції помилково ототожнив державне підприємство з державною установою та зазначив про використання бюджетних коштів. Водночас наведене не призвело до неправильного вирішення спору по суті, оскільки правовий статус відповідача як розпорядника інформації визначається безпосередньо пунктом 5 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», який поширюється саме на державні підприємства незалежно від джерел фінансування їх господарської діяльності.
Колегія суддів зазначає, що предметом запиту позивача є інформація щодо оплати праці, винагороди та додаткового блага керівника державного підприємства, а тому така інформація належить до категорії відкритої інформації, доступ до якої гарантується Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є розпорядником інформації щодо «джерел» виплати оплати праці генерального директора, є безпідставними, оскільки інформація про джерела формування та виплати винагороди керівнику державного підприємства безпосередньо пов`язана із принципами формування та структурою його оплати праці, а відтак охоплюється змістом пункту 5 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що Законом України «Про доступ до публічної інформації» визначено види інформації з обмеженим доступом та підстави, за якими розпорядник інформації може обмежити доступ до інформації.
Інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація (частина перша статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Зокрема, частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, зокрема, у разі, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону (пункт 2 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
З огляду на вказане вище відмова у наданні інформації є обґрунтованою, у разі якщо розпорядник у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. В іншому випадку, така відмова надати запитувану інформацію є необґрунтованою та такою, що суперечить Закону.
При цьому, відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, зокрема, таких як використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача).
Частина перша статті 10 Закону України «Про захист персональних даних» встановлює, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюється за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону.
Аналогічні положення передбачено і частиною першою статті 16 Закону України «Про захист персональних даних», згідно з якою порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Аналіз вказаних вище положень свідчить, що обробка персональних даних може здійснюватися відповідно до закону або за згодою особи.
З метою забезпечення балансу між інтересом особи у обмеженні доступу до інформації про себе та правом суспільства знати суспільно-необхідну інформацію, низкою законів передбачено випадки, коли поширення персональних даних особи може здійснюватися без згоди особи.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.
Таке положення кореспондується з другим абзацом частини третьої статті 5 Закону України «Про захист персональних даних», згідно якого не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Таким чином, доступ до інформації щодо володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, про використання, розпорядження бюджетними коштами, джерела виплаченої оплати праці, та прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, які отримали ці кошти або майно не може бути обмежено відповідно до закону. Обмеження доступу до такої інформації можливе лише в інтересах національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину з дотриманням частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
З огляду на викладене вище вбачається, що обробка персональних даних таких осіб, зокрема, їх поширення здійснюється відповідно до закону і, відповідно, не вимагає на це згоди суб`єкта персональних даних.
Таким чином, інформація про джерело, помісячний розмір виплаченої у 2023 та 2024 роках заробітної плати Генеральному директору ДП «Ліси України» ОСОБА_2 за рахунок бюджетних коштів, є відкритою, а доступ до неї може бути обмежено лише в інтересах національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину з дотриманням пунктів 2 та 3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Крім цього, наявність в документі інформації з обмеженим доступом не є підставою для відмови у його наданні або його оприлюдненні.
Так, частиною 7 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачається, що обмеженню підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
У такому випадку копія документа повинна надаватись у звичайному порядку, при цьому інформація, доступ до якої обмежено (наприклад, реєстраційний номер облікової картки платника податків), вилучається будь-яким способом на вибір розпорядника інформації.
При цьому, у відповіді на запит відповідачем не було наведено жодного обґрунтування обмеження доступу до інформації в інтересах національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину з дотриманням пунктів 2 та 3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова в наданні інформації, зокрема про джерела та помісяні суми виплаченої оплати праці, винагороди, додаткового блага Генеральному директору ДП «Ліси України» ОСОБА_2 у 2023, 2024 роках є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що помісячні суми оплати праці можуть повідомлятися виключно працівнику відповідно до статті 30 Закону України «Про оплату праці».
Так, стаття 30 Закону України «Про оплату праці» визначає обов`язок роботодавця повідомляти працівника про складові його заробітної плати, однак не встановлює заборони щодо надання відповідної інформації у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Спірні правовідносини регулюються спеціальним Законом України «Про доступ до публічної інформації», який визначає порядок та підстави доступу до публічної інформації, а також випадки обмеження такого доступу.
Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації допускається виключно за умови дотримання сукупності визначених законом вимог.
Водночас у відповіді на запит відповідачем не наведено жодного обґрунтування того, яким саме інтересам може зашкодити розголошення запитуваної інформації, у чому полягає істотність такої шкоди та чому шкода від оприлюднення інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Саме лише посилання на персональний характер інформації без застосування «трискладового тесту» не є належною правовою підставою для обмеження доступу до інформації.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності суспільного інтересу у запитуваній інформації.
Право на доступ до публічної інформації гарантується кожному незалежно від мотивів отримання такої інформації та без необхідності доведення спеціального чи індивідуального інтересу.
Крім того, інформація про розмір, структуру та принципи формування оплати праці керівника державного підприємства об`єктивно становить суспільний інтерес, оскільки стосується діяльності суб`єкта державного сектору економіки.
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про відсутність порушеного права позивача.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запитувач має право оскаржити, зокрема, ненадання інформації, надання неповної інформації та інші дії чи бездіяльність розпорядника інформації, що порушують його законні права та інтереси.
Оскільки відповідачем не було надано повної відповіді на запит позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення права позивача на доступ до публічної інформації.
За наведених обставин, враховуючи, що відповідач володів інформацією про яку запитував позивач та мав змогу її надати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання такою, що не відповідає вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації" відмову Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 05.03.2025 за №229 щодо джерела та помісячних сум виплаченої оплати праці, винагороди, додаткового блага Генеральному директору Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ОСОБА_2 у 2023 році та, у 2024 році.
Посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини та рішення Конституційного Суду України не спростовують установлених судом обставин та не впливають на правильність вирішення спору, оскільки у даній справі предметом розгляду є дотримання відповідачем вимог спеціального законодавства у сфері доступу до публічної інформації.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд вживає визначених законом заходів, необхідних для ефективного захисту прав та інтересів особи.
Тому обраний судом першої інстанції спосіб захисту шляхом зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію є належним та ефективним способом поновлення порушеного права позивача.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.