Справа № 344/4115/25 
Провадження № 2/344/459/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого-судді Польської М.В.,
секретаря судового засідання Соляник Т.І.,
за участі:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання шлюбу недійсним, - 
В С Т А Н О В И В: 
Позивач у березні 2025 року звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання шлюбу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 24.02.2024 року у міському відділі РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції за актовим записом №266 недійсним, скасування даного актового запису.
Позов обґрунтовано тим, що з 14.05.2022 року син позивача ОСОБА_5 перебував на військовій службі у зв`язку з військовою агресією рф, а 11.01.2025 року поблизу м.Торецьк Бахмутського району зник безвісти. Після його зникнення, позивач дізналася про те, що 24.02.2024 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, який слід визнати недійсним, оскільки такий був без наміру створення сім`ї і є фіктивним, вони проживали окремо, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, не бажали народження дітей (у сина є двоє дорослих дітей), не купували спільні речі. Вперше дізналась про реєстрацію шлюбу коли побачила відповідача на поштовому відділенні, а сам син не розповідав матері про те, що одружився із ОСОБА_3 , на весілля чи реєстрацію маму не запрошував, не відвідували разом її рідних та близьких.
22.04.2025 року представник позивача надав додаткові пояснення, що після укладення шлюбу 24.02.2024 року відповідача з сином позивача, який був у ОСОБА_3 четвертим, у березні 2024 року остання проходила лікування від алкогольної залежності. 
03.06.2025 року надійшов відзив на позов, в якому вимоги повністю заперечуються. Обґрунтування позову є неправдивими фактами, так як відповідач з ОСОБА_5 була знайома ще з 2015 року, з червня 2021 року вони почали зустрічатись, а з кінця 2022 року вже почали разом проживати в його квартирі, яку облаштовували речами привезеними відповідачем, за спільні кошти проводили ремонт. Після призову на військову службу 14.01.2023 року, син позивача щомісяця перераховував кошти для утримання відповідача та сплату комунальних, тричі приїжджав у відпустку на 10 днів, а в лютому 2024 року за взаємною згодою уклали шлюб, при цьому що й позивач в цей же день приходила привітати їх, тому відомо було про такий. Чоловік вказував і в обліковій картці про те, що відповідач є дружиною, сповіщення про зникнення надійшло саме дружині. Маючи ключі від квартири сина, позивач забрала всі його документи та документи ОСОБА_3 .
Ухвалою від 03.06.2025 року було закрито підготовче провадження. 
Позивач в судових засіданнях просила позов задовольнити.
Відповідач та її представник вимоги заперечили, просили відмовити у задоволенні вимог.
Заслухавши пояснення, дослідивши всі докази, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог враховуючи наступне.
Згідно Свідоцтва про шлюб, оглянутого судом в оригіналі, та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, 24.02.2024 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.17,19).
У зв`язку з військовою агресією рф на територію України, ОСОБА_5 проходив з 14.05.2022 року військову службу для здійснення заходів із забезпечення нацбезпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф та брав безпосередню участь у бойових діях.
З доводів позивача, після зникнення сина дізналася, що між сином ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований 24.02.2024 року шлюб, який слід визнати недійсним, оскільки такий був без наміру створення сім`ї і є фіктивним. Вони проживали окремо, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, не бажали народження дітей (у сина є двоє дорослих дітей), не купували спільні речі.
З доводів та заперечень відповідача відповідач з ОСОБА_5 була знайома ще з 2015 року, з червня 2021 року вони зустрічались, а з кінця 2022 року вже почали разом проживати в його квартирі по АДРЕСА_1 , яку облаштовували речами привезеними здебільшого відповідачем, за спільні кошти проводили ремонт після її вселення, він перераховував кошти на необхідні потреби спочатку як до укладення шлюбу, який зареєстровано за взаємною згодою та бажанням подружжя, так і після.
Доводи сторін про факт спільного проживання до укладення шлюбу є протилежними одна одній, проте на підтвердження чи спростування такого докази не подавали, клопотання про допит свідків ні на стадії підготовчого засідання, ні на стадії розгляду справи судом (не зважаючи на представництва адвокатами та роз`яснення судом процесуальних прав на таке) не подавали суду.
11.01.2025 року поблизу м.Торецьк Бахмутського району ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні бойового завдання зник безвісти, про що прийшло на ім`я його дружини ОСОБА_3 сповіщення за №50. За даних обставин порушено кримінальне провадження та розпочато досудове розслідування, яке триває (а.с.15-16).
Позивач суду пояснила, що після зникнення сина вона дізналась про оспорюваний шлюб, оскільки син не розказував ні про дружину, ні про реєстрацію шлюбу з відповідачем. Дійсно, приблизно у лютому 2024 року син сказав, що мамі допомагатиме при необхідності його подруга, яка посилилась в квартиру сина десь у цей же період (на 5-й день після укладення шлюбу з усних пояснень, а письмово ствердила на а.с.150 про поселення ОСОБА_3 після одруження десь в квітні 2024 року), бо в неї закінчився договір оренди житла і не мала, де проживати. Коли син зателефонував під час служби у 2023 році прийти перевірити його квартиру, то маючи ключі зайшла і побачивши гармидер, бруд та пляшки, на його ж прохання поставила нові двері в квартиру. Син ОСОБА_6 приїжджав десь осінню 2023 року, у лютому 2024 року та серпні 2024 року (після травми) у відпустку. За комунальні витрати по квартирі приналежній сину платила позивач.
Відповідаючи на запитання, позивач деталізувала, що в п`ятницю 24.02.2024 року розписалися син з відповідачем, бо в неділю мав їхати (відпустка тривала 9 днів), в суботу, коли був у мами, то позивач побачила колечко обручальне на руці, то він сказав, що одружився, щоб була можливість допомоги матері.
Разом з тим, у змісті позову на аркуші 1 позивач зазначала, що дізналась про укладення шлюбу після зникнення сина безвісти, в окремому випадку на аркуші 3 позову факт дізнання про реєстрацію шлюбу позивач зазначила – знайомство з відповідачем під час спільної відправки на поштовому відділенні посилки синові, який вже проходив службу. З пояснень у судових засіданнях додатково вказала, що дізналася на наступний день після укладення шлюбу, на урочистостях чи весіллі не була, але вважає шлюб фіктивним через власні інтереси відповідача.
Як вже зазначено вище доводи відповідача про спільне проживання з кінця 2022 року у квартирі з ОСОБА_6 належними доказами (показанням свідків, сусідів тощо) не підтверджено, але й не спростовані належними доказами і стороною позивача. Тому те, що майбутнє подружжя були знайомими задовго до одруження, проживали спільно певний період до цього, суд приймає до уваги. Водночас, відповідачем належно підтверджено належними доказами як добровільність намірів на укладення шлюбу, так і ведення спільного бюджету сім`ї, виникнення спільних обов`язків між ними, взаємність відносин. 
Суд першочергово зважає на те, що дійсну оцінку відносин між чоловіком і жінкою може підтвердити поясненнями саме один з них, у разі відсутності іншого.
Так, окрім реєстрації шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у органах РАЦСу, вони отримали таїнство подружжя церковне 24.02.2024 року (а.с.138), тобто в той же день. Починаючи з березня 2023 року (тобто ще до реєстрації шлюбу) по грудень 2024 року ОСОБА_5 перераховував кошти на банківський рахунок ОСОБА_3 (по декілька раз на місяць), як вона пояснила, на різні потреби в т.ч. утримання відповідача та сплату комунальних за житло по АДРЕСА_1 , в якому й надалі проживає відповідач (а.с.82-86).
З доводів ОСОБА_3 після призову на військову службу ОСОБА_5 тричі приїжджав у відпустку близько по 10 днів, які проводили завжди разом, а в лютому 2024 року він запропонував розписатись (пропозиції щодо цього робив і раніше), а отже за взаємною згодою уклали шлюб, святкування робили вдома у батьків відповідача. При цьому позивач ОСОБА_1 в цей же день 24 числа приходила привітати подружжя, а тому доводи позивача про те, що не знала, є неправдивими. Сповіщення про зникнення чоловіка дійсно надійшло саме їй як дружині, а після цього ОСОБА_3 подавала звернення щодо пошуку чоловіка ОСОБА_5 у різні інстанції – Управління з питань осіб зниклих безвісти за особливих обставин МС України, Уповноваженому ВР України з прав людини, ДП «Український національний центр розбудови миру» для збору інформації (а.с.129-136). При цьому, як стверджувала позивач частину запитів зокрема у в/ч відповідач подала від імені позивача (а.с.149-157), однак суд такі доводи вважає припущенням, окрім того інформація на зниклого безвісти може подаватися будь-ким з родичів та близьких.
Під час судових засідань позивач та відповідач часто даючи протилежні пояснення по тих чи інших обставинах створювали конфліктні ситуації, що підтверджує наявність між ними реального конфлікту, в т.ч. щодо виплати та отримання ними обома грошового забезпечення зниклого безвісти (сина та чоловіка), з чим не погоджується позивач вважаючи відсутність права відповідача на отримання також певних виплат, а також користування квартирою належною ОСОБА_5 його дружиною. Під час розгляду справи позивач також зверталася у правоохоронні органи щодо поведінки відповідача (а.с.160).
Відповідач у судовому засіданні не заперечувала факт лікування нею у березні 2024 року але не алкогольної залежності, а саме алкогольного отруєння (після святкування події), заперечувала вживання алкоголю на постійній основі, зазначивши що працює офіційно у медичному закладі «Екстрамед» молодшою медичною сестрою, щорічно проходить медогляд (надано суду копію мед.картки проходження за 2025 рік), що підтверджує належний стан здоров`я, не веде аморальний спосіб життя. При цьому, долучений факт її лікування у березні 2024 року після отруєння, отримано позивачем у протиправний спосіб шляхом доступу до квартири, де вона на даний час проживає і такі медичні документи є конфіденційною інформацією, на що адвокат позивача уваги не звернув долучаючи такий доказ до матеріалів справи. Однак, зазначила що таке вживання алкоголю на жаль було у її чоловіка ОСОБА_5 до мобілізації на військову службу, тому коли перейшла до нього проживати квартира потребувала негайного ремонту та впорядкування.
Слід зазначити що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).
Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Постанова КЦС ВС від 03.05.2023 у справі № 723/4416/19.
В СК закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41) (Постанова ВС від 14.12.2021 у справі № 761/16077/19).
За вимогою ст.40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. 
Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.
Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.
Окрім того, за ч.2 ст.41 СК України при вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення.
Постанова ВС від 14.12.2021 у справі № 761/16077/19 зазначає, що добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямого вказівки закону (частина третя статті 39 СК України).
Позивач не посилалась на відсутність добровільності в укладенні шлюбу її сином чи наявність в нього інших вад щодо нерозуміння власних дій.
Фіктивність шлюбу обумовлюється у постанові ВС від 01.07.2021 у справі № 295/472/18, зокрема, що відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції надав оцінку доказам у справі, показам свідків та поясненню ОСОБА_2 про те, що вона з ОСОБА_4 були знайомі задовго до шлюбу, саме ОСОБА_4 був ініціатором укладення шлюбу, реєстрація якого відбувалась урочисто зі святкуванням у родинному колі. Робота відповідача пов`язана з виїздом за кордон, проте під час перебування її в Україні вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, облаштовували будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 не заперечувала факт зловживання ОСОБА_4 алкоголем, зазначала, що перебуваючи за кордоном організовувала та оплачувала його лікування. Зокрема, вона регулярно переказувала грошові кошти для допомоги чоловікові та його матері, про що надала суду копії відповідних квитанцій на ім`я ОСОБА_6 . Оцінюючи такі доводи відповідача, суд апеляційної інстанції вважав, що дружина, яка пережила свого чоловіка, може надати дійсну оцінку стосункам, які існували між нею та чоловіком. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що аморальний спосіб життя, зловживання ОСОБА_4 алкоголем, тощо не можуть вказувати на відсутність у нього наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя. Тривале непроживання подружжя у зв`язку із роботою відповідача за кордоном та виїзд її з України після реєстрації шлюбу не вказує на фіктивність укладеного шлюбу.
У справі, що розглядається, судом встановлено, що ініціатором шлюбу був ОСОБА_5 , що не спростовано позивачем, при цьому повідомлення матері про те, що не була присутня на церемонії реєстрації шлюбу чи було відсутнє запрошення на святкування такого, не може бути підставою відсутності ініціативи у ОСОБА_5 на укладення шлюбу з ОСОБА_3 ..
Щодо поняття фіктивності шлюбу вказує і постанова ВС від 18.01.2018 у справі № 285/720/16, в якій зазначено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_4, виходив із того, що обставини укладення шлюбу не відповідають загальновизнаним у суспільстві нормам поведінки осіб, які мають бажання створити сім`ю та взяти взаємні зобов`язання. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4, дійшов правильного висновку про те, що окреме проживання подружжя та не проведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). При цьому правильним є посилання апеляційного суду на те, що припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним.
У даній цивільній справі ОСОБА_1 не довела ні відсутність спільного проживання подружжя (перебування сина на військовій службі автоматично унеможливлює проживання разом з своєю дружиною), як і не доводила наявність конфліктів між подружжям належними доказами, за наявності яких з врахуванням вказаної позиції ВС те ж би не були підставою недійсності шлюбу.
У статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). 
Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, як в даному спорі мам пропавшого безвісти сина. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає. Позивач ОСОБА_1 не довела, які саме її права порушує укладений шлюб між сином та відповідачем. При цьому, наявний конфлікт між сторонами (мамою та дружиною) щодо отримання ними виплат коштів від держави за безвісно відсутню особу, чи заперечення позивачем права на користування житлом відповідачем, не можуть бути підставою для визнання суду недійсним, без доведення підстав недійсності належними доказами.
Інші доводи сторін не потребують деталізації та не впливають на висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
При цьому, суд не враховує посилання сторони позивача на ст..46 ЦК України, яка регулює підстави оголошення судом фізичної особи померлою, оскільки таке посилання на дану норму є безпідставним і не регулює спірні правовідносини.
Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1ст.76 ЦПК У країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі наведеного, ст..3,21,40,41 СК України, керуючись ст.12, 13, 141, 247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд 
В И Р І Ш И В :
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання шлюбу недійсним.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА