ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

26 травня 2026 року 	Справа № 160/4473/21  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді	Горбалінського В.В. 	 	
при секретарі судового засідання	Філіпенко А.С.	 	
за участі: 	 	 	
представника позивача представника відповідача 	Кононової О.С. Барановської А.В. 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій протиправними та стягнення матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій позивач просить (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог): 
- визнати протиправними дії Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року включно відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру»;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді заборгованості по виплаті заробітної плати, у вигляді недоплаченого посадового окладу та надбавки, визначеної ч.7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», у розмірі за період з 01.07.2015 року по 25.05.2020 року включно відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 1 178 613,50 грн.;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 10 % премії від заробітної плати 01.07.2015 року по 25.05.2020 року включно відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 120 518,88 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що зазначив, що Законом України від 28.12.2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно з яким норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, чим порушено право власності позивача на майно, а саме: на отримання заробітної плати, надбавки за вислугу років та премії у розмірах, встановлених частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру». Позивач зауважив, що Рішенням від 26.03.2020 року №6-р/2020 Конституційний Суд України визнав положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України неконституційними. На цій підставі позивач, посилаючись на частину 3 статті 152 Конституції України, вказує на те, що він має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої прийняттям закону, який згодом визнаний неконституційним. Шкоду позивач визначив у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 року по 25.05.2020 року без урахування невідпрацьованих днів. На підставі зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
30.03.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 
07.06.2021 року Дніпропетровська обласна прокуратура звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву зазначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Згідно з вимогами статті 48 Бюджетного кодексу України та розміру загальної суми, передбаченої в Законах України «Про Державний бюджет України» на 2015-2020 роки на утримання органів прокуратури, Офісом Генерального прокурора проводились розрахунки сум на оплату праці у розрізі прокуратур усіх рівнів для затвердження їх у відповідних кошторисах видатків на кожен рік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505, у зв`язку з чим відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Крім того, відповідачем у відзиві наголошено, що за змістом ст.152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, а у разі встановлення порушеного права позивача на отримання заробітної плати у розмірах, встановленими ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завдану йому матеріальну шкоду повинна відшкодовувати саме держава, а не конкретний державний орган в межах власних бюджетних асигнувань. У зв`язку з чим відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 
08.06.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції по справі №160/6949/20.
02.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду поновлено провадження у справі.
17.03.2026 року Дніпропетровська обласна прокуратура звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із додатковими поясненнями.
У вказаних поясненнях відповідач додатково зазначив, що позивач не врахував при розрахунку суми матеріальної шкоди факт перебування його на лікарняному, та включив ці дні до розрахунку. Разом з тим, оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності та допомога по тимчасовій непрацездатності не є заробітною платою. Крім цього відповідач зазначив, що до складу виплат позивачу була включена надбавка, яка не передбачена Законом України «Про прокуратуру», та не мала виплачуватися, якби заробітна плата нараховувалась на підставі ст.81 Закону України «Про прокуратуру», а саме надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у розмірі 70% посадового окладу з урахуванням надбавки за класний чин та вислугу років, яка нараховувалась відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року. Підсумовуючи відповідач зазначив, що Закон України «Про прокуратуру» регулює лише розмір загального фонду преміювання, з якого виплачуються премії всім прокурорам, та не встановлює конкретні розміри (як відносні так і абсолютні) премії, які виплачуються прокурорам, віддаючи це питання на вирішення керівнику прокуратури. Таким чином відповідач зауважив, що сума розрахованого позивачем посадового окладу за відповідні місяці має бути зменшена на кількість фактично невідпрацьованих днів та без урахуванням надбавки за вислугу років та премії. 
13.04.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із додатковими поясненнями.
У вказаних поясненнях позивач додатково навів розрахунок матеріальної шкоди, яку позивач просить стягнути в межах даної адміністративної справи, та який, в свою чергу, попередньо був визначений в заяві про збільшення позовних вимог.
24.04.2026 року Дніпропетровська обласна прокуратура звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із додатковими поясненнями, в яких відповідач підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 працював в Дніпропетровській обласній прокуратурі, зокрема, в період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року.
За період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась відповідно до пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, та на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Конституційний Суд України Рішенням від 26.03.2020 року №6-р/2020 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Позивач, вважаючи, що внаслідок дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який був визнаний неконституційним, йому було завдано матеріальної шкоди у вигляді недотриманої заробітної плати, звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного. 
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014 (далі по тексту – Закон №1697-VII). 
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №1697-VІІ прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Статтею 16 Закону №1697-VІІ визначені гарантії незалежності прокурора, однією з яких є належне матеріальне, соціальне та пенсійне забезпечення прокурора.
Відповідно до частини 2 статті 81 Закону №1697-VІІ (в редакції Закону України від 02.07.2015 року №578-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень» (далі – Закон №578-VIII)) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Розмір посадового окладу прокурорів визначений частиною 3 статті 81 Закону, яка протягом спірного в цій справі періоду (2015-2017 роки) передбачала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01.07.2015 – 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2016 – 11 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2017 – 12 мінімальних заробітних плат.
При цьому з 01.01.2017 року посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
В свою чергу 25.09.2019 року посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Разом з тим, 01.01.2015 року набрав чинності Закон №79-VIII, яким внесено зміни до пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та установлено, що стаття 81 Закону №1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання приписів пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України постановою від 30.09.2015 року №763 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505» вніс зміни до постанови №505, якими затвердив нові схеми посадових окладів працівників прокуратур.
Суд зазначає, що законодавець, наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок виплати та розміри заробітної плати прокурора, запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81Закону №1697-VІІ нормативне регулювання заробітної плати прокурора, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною першою статті 8 Конституції України.
Надалі, Конституційний Суд України Рішенням від 26.03.2020 року №6-р/2020 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частинами 1 та 2 статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічні за змістом положення містяться в частині 1 статті 91 Закону України від 13.07.2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі – Закон №2136-VIII).
Порядок виконання рішень та висновків Конституційного Суду України регламентовано положеннями статті 97 Закону №2136-VIII, відповідно до частини першої якої Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Керуючись зазначеними нормами Закону №2136-VIII, Конституційний Суд України в Рішенні від 26.03.2020 року №6-р/2020 встановив, що норма Бюджетного кодексу України, яка була визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Варто зазначити, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.
Тобто шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
Згідно з частиною 3 статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Отже, положення частини 3 статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не повинно здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово підтверджував висловлену ним юридичну позицію згідно з якою відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна та моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування (рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, від 07.04.2021 року №1-р(II)/2021, від 21.07.2021 року №4-р(II)/2021). 
Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.
Як було зазначено вище стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином:
а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; 
б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.09.2016 року №6-рп/2016).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.06.2019 року №6-р/2019 наголошував, що верховенство права як один із засадничих конституційних приписів слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 року №6-р/2019).
Суд зазначає, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.
Дійсно, в Україні відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди, у зв`язку з чим можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку.
Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 року у справі №757/25182/23-ц підкреслив, що Конституція України закріплює принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який має не лише політичний чи моральний, а й юридичний характер, оскільки держава та її органи зобов`язані нести публічно-правову відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх конституційних обов`язків, а також забезпечити ефективний міжнародно-правовий та/або конституційно-правовий механізм захисту порушених прав відповідно до статей 55 і 152 Конституції України, остання з яких прямо покладає на державу обов`язок відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану актами або діями, що визнані неконституційними.
Зважаючи на наведене, суд констатує, що з 01.01.2015 року було обмежено розмір посадових окладів працівників прокуратури, у зв`язку із дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який згодом було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020. 
Визнання зазначеного положення Бюджетного кодексу України таким, що не відповідає Конституції України, засвідчило його невідповідність конституційним гарантіям належного матеріального забезпечення прокурорів як складової їх незалежності та зумовило виникнення у осіб, до яких воно застосовувалося, права на оцінку наслідків такого регулювання з точки зору наявності шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, та на її відшкодування (за умови встановлення факту її завдання внаслідок дії неконституційного акта) і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Суд зазначає, що Верховний Суд у своїй постанові від 20.12.2023 року у справі №420/17886/21 слушно зауважив, що шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта і відсутність передбаченого частиною третьою статті 152 Конституції України спеціального закону, який установлює порядок відшкодування зазначеної шкоди не звільняє державу від обов`язку здійснити таку компенсацію.
Відповідаючи на питання, який орган слід вважати належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної фізичним чи юридичним особам актами або діями, що визнані неконституційними та оцінюючи доводи прокуратури про те, що таким органом є Державна казначейська служба України, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правовий спір (пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України), тому однією зі сторін цього спору (учасником правовідносин) є суб`єкт владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.
За загальним правилом, визначеним у частині четвертій статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень виступає відповідачем в адміністративній справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом, оскільки, як було зазначено вище, метою вирішення спору у сфері публічно-правових відносин є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц виклала правовий висновок, відповідно до якого у спорах про відшкодування шкоди державою остання бере участь у справі як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно таку шкоду. При цьому, залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Враховуючи наведене, суд констатує, що належним відповідачем у справі за даним позовом про відшкодування шкоди, завданої дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, є відповідний орган прокуратури, який безпосередньо здійснював нарахування заробітної плати такому прокурору, як орган державної влади діями якого було заподіяно таку шкоду, а саме: Дніпропетровська обласна прокуратура. 
Означені висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 24.02.2026 року по справі №160/6949/20.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог та підстав позову, суд зазначає, що позивач визначив матеріальною шкодою, завданій йому, посадовий оклад, надбавку за вислугу років та премію, обраховані виходячи із ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року без урахування невідпрацьованих днів. 
Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Таким чином суд проводить обрахунок матеріальної шкоди виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час, із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності.
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2015 рік, позивач відпрацював:
- в липні 23 із 23 робочих днів;
- в серпні 20 із 20 робочих днів;
- в вересні 7 із 22 робочих днів;
- в жовтні 21 із 21 робочих днів;
- в листопаді 19 із 21 робочих днів;
- в грудні 23 із 23 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 10 647,89 грн.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.
Отже посадовий оклад позивача:
- з 01.07.2015 року мав становити 12 180,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 218,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.07.2015 року) * 10;
- з 01.09.2015 року мав становити 13 780,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 378,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.09.2015 року) * 10;
Таким чином посадовий оклад обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), становить 58 124,27 грн., виходячи із наступного розрахунку: 68 772,16 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 10 647,89 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2016 рік, позивач відпрацював:
- в січні 19 із 19 робочих днів;
- в лютому 21 із 21 робочих днів;
- в березні 22 із 22 робочих днів;
- в квітні 6 із 21 робочих днів;
- в травні 15 із 20 робочих днів;
- в червні 19 із 20 робочих днів;
- в липні 22 із 22 робочих днів;
- в серпні 7 із 22 робочих днів;
- в вересні 22 із 22 робочих днів;
- в жовтні 20 із 20 робочих днів;
- в листопаді 21 із 22 робочих днів;
- в грудні 22 із 22 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 20 933,84 грн.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
Отже посадовий оклад позивача: 
- з 01.01.2016 року мав становити 15 158,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 378,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2016 року) * 11;
- з 01.05.2016 року мав становити 15 950,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 450,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2016 року) * 11;
- з 01.12.2016 року мав становити 17 600,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 600,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.12.2016 року) * 11;
Таким чином посадовий оклад обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), становить 141 736,02 грн., виходячи із наступного розрахунку: 162 669,86 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 20 933,84 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2017 рік, позивач відпрацював:
- в січні 20 із 20 робочих днів;
- в лютому 20 із 20 робочих днів;
- в березні 21 із 22 робочих днів;
- в квітні 19 із 19 робочих днів;
- в травні 17 із 21 робочих днів;
- в червні 20 із 20 робочих днів;
- в липні 10 із 21 робочих днів;
- в серпні 18 із 22 робочих днів;
- в вересні 21 із 21 робочих днів;
- в жовтні 21 із 21 робочих днів;
- в листопаді 20 із 22 робочих днів;
- в грудні 20 із 20 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 36 563,13 грн.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.
Отже посадовий оклад позивача: 
- з 01.01.2017 року мав становити 19 200,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 600,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року) * 12.
Таким чином посадовий оклад обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), становить 174 013,49 грн., виходячи із наступного розрахунку: 210 576,62 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 36 563,13 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2018 рік, позивач відпрацював:
- в січні 13 із 21 робочих днів;
- в лютому 19 із 20 робочих днів;
- в березні 20 із 21 робочих днів;
- в квітні 19 із 19 робочих днів;
- в травні 12 із 21 робочих днів;
- в червні 20 із 20 робочих днів;
- в липні 17 із 22 робочих днів;
- в серпні 13 із 22 робочих днів;
- в вересні 10 із 20 робочих днів;
- в жовтні 22 із 22 робочих днів;
- в листопаді 22 із 22 робочих днів;
- в грудні 20 із 20 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 57 050,71 грн.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривень.
Отже посадовий оклад позивача: 
- з 01.01.2018 року мав становити 21 144,00грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 762,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року) * 12.
Таким чином посадовий оклад обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), становить 152 412,19 грн., виходячи із наступного розрахунку: 209 462,90 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 57 050,71 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2019 рік, позивач відпрацював:
- в січні 15 із 21 робочих днів;
- в лютому 9 із 20 робочих днів;
- в березні 20 із 20 робочих днів;
- в квітні 20 із 20 робочих днів;
- в травні 20 із 22 робочих днів;
- в червні 16 із 18 робочих днів;
- в липні 15 із 23 робочих днів;
- в серпні 14 із 21 робочих днів;
- в вересні 21 із 21 робочих днів;
- в жовтні 20 із 22 робочих днів;
- в листопаді 21 із 21 робочих днів;
- в грудні 21 із 21 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 58 389,83 грн.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2019 року по 24.09.2019 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2019 року по 24.09.2019 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; (в редакції чинній протягом періоду з 25.09.2019 року по 31.12.2019 року) посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2019 року – 1921 гривень.
Отже посадовий оклад позивача:
- з 01.01.2019 року мав становити 23 052,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 921,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2019 року) * 12;
- з 25.09.2019 року мав становити 28 815,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 921,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2019 року) * 15.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), становить 194 377,40 грн., виходячи із наступного розрахунку: 252 767,23 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 58 389,83 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2020 рік, позивач відпрацював:
- в січні 6 із 21 робочих днів;
- в лютому 19 із 20 робочих днів;
- в березні 12 із 21 робочих днів;
- в квітні 7 із 21 робочих днів;
- в травні 8 із 19 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2020 року по 14.05.2020 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 14 677,55 грн.
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2020 року по 14.05.2020 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2020 року по 14.05.2020 року) посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні.
Отже посадовий оклад позивача 
- з 01.01.2020 року мав становити 31 530,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 2 102,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2020 року) * 15.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2020 року по 14.05.2020 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), становить 66 092,23 грн., виходячи із наступного розрахунку: 80 769,78 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 14 677,55 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
З огляду на вищевикладене, матеріальна шкода за період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року без урахування невідпрацьованих днів в загальній сумі становить 786 755,60 грн.
Щодо включення до матеріальної шкоди надбавки за вислугу років, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.7 ст.81 Закону№1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
Виходячи із вищенаведених розрахунків посадового окладу, який мав бути нарахований позивачу, в тому числі і без урахування невідпрацьованих днів, надбавка за вислугу років позивача мала бути виплачена:
- в 2015 році в загальній сумі – 13 754,43 грн.;
- в 2016 році в загальній сумі – 32 533,97 грн.;
- в 2017 році в загальній сумі – 42 115,32 грн.;
- в 2018 році в загальній сумі – 41 892,58 грн.;
- в 2019 році в загальній сумі – 54 744,72 грн.;
- в 2020 році в загальній сумі – 20 192,45 грн.
При цьому судом встановлено, що позивачу було виплачено надбавку за вислугу років:
- в 2015 році в загальній сумі – 2 254,93 грн.;
- в 2016 році в загальній сумі – 4 165,48 грн.;
- в 2017 році в загальній сумі – 7 312,62 грн.;
- в 2018 році в загальній сумі – 11 410,15 грн.;
- в 2019 році в загальній сумі – 12 784,28 грн.;
- в 2020 році в загальній сумі – 3 669,40 грн.
Крім цього судом встановлено, що позивачу було виплачено надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи:
- в 2015 році в загальній сумі – 9 470,70 грн.;
- в 2016 році в загальній сумі – 18 454,52 грн.;
- в 2017 році в загальній сумі – 36 608,89 грн.;
- в 2018 році в загальній сумі – 61 861,69 грн.;
- в 2019 році в загальній сумі – 59 748,75 грн.;
- в 2020 році в загальній сумі – 12 842,86 грн.
Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року (в редакції чинній з 01.07.2015 року по 05.09.2017 року) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи працівникам - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та надбавки (винагороди) за вислугу років.
Згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року (в редакції чинній з 06.09.2017 року по 14.05.2020 року) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи працівникам - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки (винагороди) за вислугу років.
Суд зауважує, що статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» не встановлено такої надбавки прокурорам як надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи працівникам.
При цьому суд зауважує, що виплата заробітної плати прокурора у розмірах, встановлених Законом України «Про прокуратуру», не корелюється із виплатою заробітної плати прокурора у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року.
Таким чином суд доходить висновку, що матеріальна шкода, виходячи з розміру надбавки за вислугу років, яка мала бути виплачена позивачу, виходячи з розмірів, встановлених Законом України «Про прокуратуру», має бути зменшена на розмір фактично виплаченої надбавки за вислугу років та на розмір фактично виплаченої надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи.
Оскільки розмір надбавки за вислугу років, яка мала бути виплачена позивачу, виходячи з розміру, встановленого Законом України «Про прокуратуру», є меншим на 35 350,80 грн. від фактичної виплачених сум надбавки за вислугу років та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, суд доходить висновку, що в даному випадку позивачу не було завдано матеріальної шкоди, шляхом виплати надбавки за вислугу років не у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».
З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди у вигляді надбавки за вислугу років.
Щодо включення до матеріальної шкоди премії у розмірі 10% від посадового окладу, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами позивачу протягом спірного періоду виплачувалась премія.
Відповідно до ч.2 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції з 16.07.2015 року по 24.09.2019 року) преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Згідно ч.2 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції з 25.09.2019 року по 14.07.2020 року) преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Суд зазначає, що частина 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакціях протягом спірного періоду не містить імперативної норми щодо того, що премія прокурорам встановлюється в розмірі не менше як 10% посадового окладу.
Фактично частина 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначає, що преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, який (тобто саме фонд), утворений в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, затверджене наказом Генеральної прокуратури України №234 від 09.08.2017 року (далі – Положення №234), визначає підстави і порядок преміювання прокурорів, слідчих, працівників, що виконують функції з обслуговування, службовців, робітників органів прокуратури, працівників Національної академії прокуратури України (далі - працівники), а також членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Відповідно до п.2, 3, 4, 6, 7, 8 Положення №234 преміювання працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих прокуратур, Національної академії прокуратури України та членів Комісії здійснюється щомісяця пропорційно до відпрацьованого часу в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці.
Премії виплачуються працівникам та членам Комісії на підставі наказів Генеральної прокуратури України, керівників регіональних прокуратур, ректора Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Розмір премій визначається відповідно до об`єктивної оцінки роботи працівника, члена Комісії та їх особистого внеску в загальні результати роботи у відсотках до посадового окладу або місячної заробітної плати працівника (крім доплат за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та за виконання обов`язків тимчасово відсутнього керівника) і члена Комісії.
У разі несвоєчасного або неякісного виконання завдань, погіршення ефективності роботи і порушення трудової дисципліни премія виплачується в меншому розмірі або не виплачується взагалі.
Премія не виплачується працівникам:
за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення;
за час відпусток, тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи з розміру середньої заробітної плати;
на час відсторонення від посади в порядку, передбаченому статтями 154-158 Кримінального процесуального кодексу України;
на час відсторонення від виконання службових повноважень у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання корупції»;
при звільненні з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком виходу на пенсію, звільнення за станом здоров`я, відрядження для роботи у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, Національній академії прокуратури України чи в інших органах у визначених законом випадках, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, у порядку переведення на інше місце роботи, а також у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».
З метою заохочення працівників за ініціативність у роботі, сумлінне виконання службових обов`язків та з нагоди державних, професійних свят і ювілейних дат може виплачуватися одноразова премія, розмір якої визначається Генеральним прокурором, керівниками регіональних прокуратур, ректором Національної академії прокуратури України в кожному конкретному випадку, у межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисах, та економії фонду оплати праці.
В свою чергу, суд зауважує, що Положення №234 також передбачає, що преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці.
При цьому правова природа виплати премії прокурора, з огляду на Положення №234, передбачає проведення об`єктивної оцінки роботи прокурора та його особистий внесок в загальні результати роботи. В свою чергу у разі несвоєчасного або неякісного виконання завдань, погіршення ефективності роботи і порушення трудової дисципліни премія виплачується в меншому розмірі або не виплачується взагалі.
Крім цього суд зазначає, що премія прокурорам встановлюється на підставі наказу керівника відповідної прокуратури.
Таким чином суд дійшов висновку, що фактично премія позивача була виплачена на виконання частини 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірах відповідних утвореному фонду преміювання.
Проаналізувавши означене, суд доходить висновку, що доводи позивача, що премія виплачується саме в розмірі 10% від посадового окладу є хибними та не можуть бути підставою для обґрунтованості висновків про завдавання позивачу матеріальної шкоди.
Таким чином суд доходить висновку, що матеріальна шкода, завдана позивачу дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, становить 786 755,60 грн., який відповідає розміру посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року без урахування невідпрацьованих днів.
Підсумовуючи суд доходить висновку про необхідність стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь позивача матеріальної шкоду у сумі 786 755,60грн. у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року.
При цьому суд зазначає, що вимога позивача про визнання протиправними дій Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року включно відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру» не підлягає задоволенню, оскільки фактично предметом спору є стягнення матеріальної шкоди, а не правовідносини щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати протягом спірного періоду. 
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій протиправними та стягнення матеріальної шкоди.
Керуючись ст.2, 12, 72-77, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, код ЄДРПОУ 02909938) про визнання дій протиправними та стягнення матеріальної шкоди – задовольнити частково. 
Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 786 755,60 грн. у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 року по 14.05.2020 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складений 26.05.2026 року, відповідно до ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський