Справа № 167/1439/25
Номер провадження 1-кп/167/46/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2026 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі: 
головуючої судді ОСОБА_1 ,
з участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025030590000407 від 26.06.2025 року, про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Вічині Рожищенського району Волинської області, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженого, учня Доросинівського ліцею, раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
за участі сторін та інших учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
законного представника обвинуваченого – ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_6 ,
потерпілого – ОСОБА_7 ,
законного представника потерпілого - ОСОБА_8 ,
представника Служби у справах дітей – ОСОБА_9 ,
представника відділу ювенальної превенції – ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и в:
Водій ОСОБА_3 25 червня 2025 року близько 22 години 40 хвилин, керуючи без водійського посвідчення, технічно справним мотоциклом марки «Lifan» моделі «LF150-2E», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі з села Тристень Луцького району Волинської області в напрямку села Вічині Луцького району Волинської області, всупереч вимог п.п. 2.3(а), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не урахував дорожньої обстановки, стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого під час руху не впорався з керуванням вищевказаним транспортом та на вказаній ділянці дороги допустив зіткнення із кучею щебеню, яка знаходилася на частині автодороги в попутному напрямку.
Внаслідок порушення вищевказаних Правил дорожнього руху України пасажир мотоцикла марки «Lifan» моделі «LF150-2E», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , який знаходився на пасажирському сидінні вищевказаного мотоцикла, отримав тілесні ушкодження у вигляді: закрита черепно-мозкова травма з забоєм головного мозку, множинними переломами кісток лицевого скелету та основи черепа (лінійний перелом лобного відростка верхньої щелепи з обох сторін, зі зміщенням відламків вправо на товщину кістки; лінійний перелом заднього сльозного гребня справа; багатоуламковий перелом кісток носа із втисненням відламків, багатоуламковий перелом верхньої щелепи з розповсюдженням на передню, медіальні та латеральну стінки обох верхньощелепних синусів з незначним зміщенням відламків та на альвеолярні відростки зліва; багатоуламковий перелои крилоподібного відростка клиноподібної кістки справа з незначним зміщенням відламків; багатоуламковий перелом носової перегородки зі зміщенням відламків); забійні рани голови, обличчя, забійні садна верхньої та нижньої кінцівок, забійні рани підборіддя, верхньої та нижньої губи, підшкірні гематоми в області носа, лоба, лівої половини обличчя, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (п.2.1.б. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»).
Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали перебуває грубе порушення ОСОБА_3 вимог п.п.2.3. (а), 12.1., 12.2., 12.3. Правил дорожнього руху України:
-п.2.3 (а) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;
-п.12.1 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;
-п.12.2. у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;
-п.12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
16.03.2026 року між прокурором Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі захисника – адвоката ОСОБА_6 , законного представника – ОСОБА_5 , психолога ОСОБА_12 , укладена угода про визнання винуватості.
Згідно з угодою про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно визнає винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, що викладено в обвинувальному акті, не заперечує обставин його вчинення та зобов`язується беззастережно визнати в суді свою винуватість у вчиненні злочину в обсязі обвинувачення, яке йому інкриміноване у даному кримінальному провадженні.
Сторонами угоди про визнання винуватості погоджена кваліфікація інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
При укладенні даної угоди та призначенні міри покарання ОСОБА_3 сторонами враховується тяжкість обвинувачення, ступінь та характер вчиненого злочину, який належить до категорії тяжких, беззастережне визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення, необережну форму вину, відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого та відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судової інженерно-транспортної експертизи, успішне проходження медіації, що можна віднести до пом`якшуючої обставини. Зокрема ОСОБА_3 та потерпілий ОСОБА_7 за участі медіаторів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , законного представника неповнолітнього – ОСОБА_5 , законного представника потерпілого – ОСОБА_8 , 18.12.2025 року уклали угоду за результатами медіації у межах Програми відновного правосуддя за участі неповнолітніх, які є підозрюваними, обвинуваченими у вчиненні кримінального правопорушення.
Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням інших обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, раніше не судимого, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, також не перебуває на обліку у поліції та службі у справах дітей Доросинівської сільської ради, неповнолітній вік обвинуваченого, який є учнем Доросинівського ліцею, щире каяття, неповнолітній ОСОБА_3 перепросив потерпілого, а потерпілий прийняв вибачення неповнолітнього та не має будь-яких претензій щодо відшкодування матеріальної шкоди, належного виконання своїх процесуальних обов`язків упродовж досудового розслідування, а також те, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, враховуючи інтереси суспільства, сторони домовилися про призначення ОСОБА_3 основного покарання із застосуванням ст.69 КК України, шляхом переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286 КК України, а саме за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України призначити узгоджене сторонами покарання у виді штрафу в розмірі 400 (чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800,00 (шість тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Під час узгодження покарання у виді штрафу враховано, що згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» обвинувачений має власні кошти, на які може бути звернуто стягнення. 
Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно п.1 ч.4, абз.2 ч.4 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.
Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та повністю підтвердив обставини його вчинення, у вчиненому щиро розкаявся, зазначаючи, що погоджується на призначення узгодженого покарання.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 цілком розуміє положення ч.4 ст.474 КПК України, укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Судом роз`яснено ОСОБА_3 правові наслідки затвердження угоди, перевірено відповідність угоди фактичним обставинам справи, а також добровільність позицій сторін.
Відповідно до ч.ч.6, 7 ст.474 КПК України, суд, на підставі тверджень сторін кримінального провадження, переконався в тому, що сторони уклали угоду добровільно і її укладення не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Умови угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін чи інших осіб, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості, інкриміновані обвинуваченому кримінальне правопорушення підпадає під категорію кримінальних правопорушень, щодо яких передбачена можливість укладення угоди про визнання винуватості.
Обвинувачений ОСОБА_3 погоджується на призначення узгодженого покарання.
Законний представник обвинуваченого ОСОБА_5 зі змістом угоди про визнання винуватості ознайомлена, угода укладена за її участі, просить її затвердити (ас 155).
Судом установлено, що потерпілий та його законний представник надали письмову згоду прокурору на укладення угоди про визнання винуватості (ас 96), і потерпілому та його законному представнику відомі та зрозумілі наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості.
Судом встановлено, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , відповідно до ч.5 ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, правову кваліфікацію кримінального правопорушення органами досудового розслідування здійснено правильно, потерпілий у кримінальному провадженні та його законний представник надали свою письмову згоду на укладення угоди між прокурором і ОСОБА_3 про визнання винуватості.
До обставин, що пом`якшують покарання, відповідно до ст.66 КК України, обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відносить щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.
Обставин, що обтяжують обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до ч.2 ст.50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Згідно ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд умотивовуючи своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
У своїй Постанові колегія суддів Першої судової палати ККС ВС від 17.09.2019 у справі № 744/884/17 (провадження № 51-8413км18) зазначила, що застосування ст. 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Як роз`яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.
Покарання, призначене судом із застосуванням ст.69 КК України, не може бути нижчим від мінімальної межі відповідного виду покарання, встановленої у Загальній частині КК України, тобто меншим, ніж один рік позбавлення чи обмеження волі, шість місяців виправних робіт, один місяць арешту тощо.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було «свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».
Мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Уилкокс и Херфорд проти Сполученого Королівства» (заяви № № 43759/10 та 43771/12) зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Разом з тим, оскільки жодних обмежень щодо характеристики особи у ст.69 КК України не встановлено, то можна дійти висновку, що всі дані, що характеризують особу винного, необхідно оцінювати при вирішенні питання про можливість призначення більш м`якого покарання. Ці дані можуть бути як пов`язані, так і не пов`язані зі вчиненням злочину, зокрема, до уваги доцільно брати: обставини, що характеризують вік особи, стан здоров`я, зразкову поведінку особи в побуті як до, так і після вчинення злочину, трудову діяльність, позитивну характеристику, прагнення залагодити заподіяну шкоду, сприяти у розкритті злочину тощо. Тобто фактично мова повинна йти про врахування психологічних, фізіологічних та соціальних характеристик особи, яка вчинила злочин.
У даному кримінальному провадженні, суд враховує такі пом`якшуючі покарання обставини, як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, який є учнем Доросинівського ліцею, з урахуванням інших обставин кримінального провадження, зокрема особи обвинуваченого, раніше не судимого, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, також не перебуває на обліку поліції та Службі у справах дітей Доросинівської сільської ради, неповнолітній ОСОБА_3 перепросив потерпілого, а потерпілий прийняв вибачення неповнолітнього та не має будь-яких претензій щодо відшкодування матеріальної шкоди, належного виконання своїх процесуальних обов`язків упродовж досудового розслідування.
З врахуванням обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих вину обставин, враховуючи особу винного, який є неповнолітнім, учнем Доросинівської сільської ради, який на обліку в лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, враховуючи інтереси суспільства, суд вважає за можливе призначити узгоджене сторонами кримінального провадження покарання із застосуванням ст.69 КК України, шляхом переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286 КК України, у виді штрафу в розмірі 400 (чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800,00 (шість тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки. 
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд доходить висновку про можливість затвердження угоди від 16.03.2026 року про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 і призначення останньому узгодженого покарання.
Також враховано, що згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» обвинувачений має власні кошти, на які може бути звернуто стягнення.
На думку суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.
Обвинувачений ОСОБА_3 судові витрати за проведення судової експертизи відшкодував.
Цивільний позов не пред`являвся.
Питання про речовий доказ вирішити в порядку ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 366-368, 371, 374, 376, 468, 473-476 КПК України, суд
у х в а л и в:
Угоду про визнання винуватості від 16 березня 2026 року у кримінальному провадженні, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025030590000407 від 26.06.2025 року, про обвинувачення ОСОБА_3  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, укладену між прокурором Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі захисника – адвоката ОСОБА_6 , законного представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 , психолога ОСОБА_12 - затвердити.
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами Угоди про визнання винуватості від 16 березня 2026 року покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі 400 (чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800,00 (шість тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.07.2025 року (справа №158/1923/25, провадження №1-кс/0158/578/25) на транспортний засіб марки «Lifan» моделі «LF150-2E», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який є речовим доказом у кримінальному провадженні №12025030590000407 від 26.06.2025, і який належить на ОСОБА_15 – скасувати.
Речовий доказ: транспортний засіб марки «Lifan» моделі «LF150-2E», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який зберігається на спецмайданчику МВС у селищі Торчин, - повернути власнику ОСОБА_15 .
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Рожищенський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

Головуючий суддя ОСОБА_1