Справа №639/2462/22
Провадження №2/639/181/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року Новобаварський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді – Труханович В.В.,
за участю секретаря – Яременко В.В., Бірюк А.О.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представників позивача – Бакалкіна О.В., Дроздова В.І.,
відповідачів – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представників відповідачів – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
3-тьої особи – ОСОБА_6 ,
представника НОМЕР_1 особи – Прокоп*єва К.Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новобаварського районного суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 639/2462/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, скасування рішень державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності, та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2022 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 , в якому просить суд: 
визнати пов`язаним із предметом спору договір від 13 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про визначення часток у праві власності на нежитлове приміщення цокольного поверху №08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., номер в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 4063, не вчиненим (неукладеним);
визнати недійсним (не вчиненим (неукладеним) у разі підтвердження відсутності державної реєстрації прав) договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. 13.09.2019 серія та номер: 4066; 
скасувати державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на:
- однокімнатну квартиру реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914302263101 загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , здійснену за ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , номер запису про право власності: 33222998 від 13.09.2019 р.,
- однокімнатну квартиру реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914301463101 загальною площею 40,6 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , здійснену за ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , номер запису про право власності: 33222975 від 13.09.2019 р,
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1313756301 загальною площею 91,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , номер запису про право власності: 33219775 від 13.09.2019 р., 
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 809828963101 загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , номер запису про право власності: 14323904 від 13.09.2019 р., 
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №0-12, 0-12а в літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 683013363101 загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , номер запису про право власності: 10569857 від 13.09.2019.
Витребувати майно: 
- однокімнатну квартиру загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , 
- однокімнатну квартиру загальною площею 40,6 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , 
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , 
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , 
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №0-12, 0-12а в літ. «А-10», загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно:
- однокімнатну квартиру реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914302263101 загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33677289 від 15.10.2019 р.,
- однокімнатну квартиру реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914301463101 загальною площею 40,6 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33677750 від 15.10.2019 р.,
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1313756301 загальною площею 91,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33678595 від 15.10.2019 р., 
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 809828963101 загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33678359 від 15.10.2019 р., 
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №0-12, 0-12а в літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 683013363101 загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33678092 від 15.10.2019. Крім того, просила суд стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.
В обгрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 лютого 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 року. За час шлюбу подружжям у спільну сумісну власність було набуто нерухоме майно, а саме:
- однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;
- однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ;
- нежитлове приміщення, цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 0-12, 0-12а в літ. «А-10», загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
13 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя», за наслідками якого, як з`ясувалось, все перелічене як спільна сумісна власність майно перейшло в особисту приватну власність ОСОБА_2 . Пункт 1 цього договору констатує наявність набутого під час шлюбу майна з переліком цього майна. Вважає, що договір від 13 вересня 2019 року про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є недійсним, а майно має бути витребувано з володіння ОСОБА_3 . Вказує, що ОСОБА_1 підписуючи оспорюваний договір помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, є як фактичні обставини, які існували на момент укладення правочину, так і вимоги цивільного закону. В порушення вимог закону, оспорюваний договір не містить умови, яка визначена законом істотною і необхідною для договорів даного виду. Нотаріус, не вказавши у тексті назви договору слова «всього» повністю порушив суть правочину, передбаченого абзацом 2 частини 2 статті 69 СК України.
Складаючи та посвідчуючи договір «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя», нотаріус ОСОБА_6 умисно склав його таким чином, щоб у позивачки склалось хибне уявлення і розуміння, що вона із ОСОБА_2 укладає саме договір поділу нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю.
При цьому, подальша поведінка ОСОБА_2 щодо переведення спільного майна у власність третьої особи – близького родича, направлена на те, щоб придати видимість законності процесу позбавлення ОСОБА_1 права власності.
Нежитлове приміщення цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», за адресою: АДРЕСА_1 було набуто за договором від 26 травня 2014 року укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , тобто станом на час перебування сторін у шлюбі.
На момент укладення оспорюваного договору від 13 вересня 2019 року, позивачка не знала і не могла знати, що у той же день в тайні від неї ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_7 договір про визначення часток у праві власності на вказане нежитлове приміщення, тобто за ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .
Рішенням Жовтневого районного суду від 21 січня 2022 року вказаний договір визнано недійсним, як такий який укладено одним із подружжя без згоди іншого подружжя.
За договорами дарування від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 подарував усе зазначене нерухоме майно свої сестрі ОСОБА_3 . Вказані договори є безвідплатними. ОСОБА_1 не була стороною цих договорів тому вона згідно вимог частини 3 статті 388 ЦПК України має право витребувати нерухомість, яка є предметом цих договорів, у набувача ОСОБА_3 .
Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 вересня 2022 року заявлено самовідвід по цивільній справі №639/2462/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майназ чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним).
Цивільну справу №639/2462/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним) передано до канцелярії суду для визначення судді в порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України.
05 вересня 2022 року вищевказані матеріали справи розподілені судді Труханович В.В.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 вересня 2022 року заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 у цивільній справі №639/2462/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним)– задоволено. Заборонено ОСОБА_3 вчиняти дії по будь-якій реєстрації нерухомого майна та по відчуженню в будь-який спосіб об`єктів нерухомого майна, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 вересня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним) залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним). Призначено підготовче судове засідання. Витребувано докази.
17 листопада 2022 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву згідно якого повідомлено, що вважає, що доводи позивачки, якими вона обгрунтовує свої позовні вимоги е необгрунтованими та безпідставними i не можуть бути враховані судом оскільки, позивачка - доросла, при здоровому глузді з вищою освітою людина. Підписуючи цей договір, ОСОБА_1 усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки. До укладання договору нотаріусом сторони було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, та загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що підтверджується змістом оспорюваного договору, який власноручно підписано позивачкою, де, крім іншого зазначено, що «сторони повністю усвідомлюють значення своїх дій та згідно зі своїм вільним волевиявленням, яке відповідає нашій внутрішній волі. Позивачем не надано доказів неправильного сприйняття нею фактичних обставин при укладенні спірного правочину про виділ майна подружжя, який був укладений за добровільної згоди сторін, і у позивачки була можливість спірний договір не укладати, вона попередньо перед підписанням була ознайомлена з його змістом. Посилання на нерозуміння нею природи договору через відсутність у тексті слова виділ, виділяється, необізнаність її в предметі договору не може бути визнано як помилка у розумінні ст. 229 ЦК України, оскільки незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Також зазначив, що доводи позивача стосовно недотримання приватним нотаріусом Жовніром В.В. порядку здійснення реєстраційних дій спростовуються даними з державного реєстру, де є деталізація хронології та порядку здійснення ним реєстраційних дій.
30 листопада 2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої повідомлено, що відповідно до вимог п.3 Глави 6 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Проте, і у цієї частині відзиву відповідач не спромігся вказати де саме, в якій частині або умові договору нотаріус ОСОБА_6 виконав свій професійний обов`язок і, враховуючи відсутність у змісті договору слова «виділ», а також неконкретизоване посилання на ст.69 СК України, яка передбачає як поділ так і виділ, встановив правильне розуміння позивачкою умов договору і його правових наслідків. Запис, на яку посилається при цьому відповідач у відзиві (дослівно) «сторони повністю усвідомлюють значення своїх дій та згідно зі своїм вільним волевиявленням, яке відповідає нашій внутрішній волі» стосується встановлення волевиявлення, а не дійсних намірів. При цьому, згідно Глави 6 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, виявлення і дійсні наміри є різними за своєю природою поняттями, порядок їх встановлення передбачений різними пунктами Порядку і встановлюються нотаріусом окремо одне від одного. Це наглядно вбачається із змісту інших договорів, долучених до позову, зміст яких стосується обставин позовної заяви, де нотаріуси, виконуючи обов`язок, передбачений ст.44 ЗУ «Про нотаріат», встановили як волевиявлення, так і дійсні наміри сторін, що зафіксовано нотаріусами в текстах правочинів. Пустими з точки зору процесуального закону, тобто не підкріпленими доказами, є твердження відповідача, що в момент укладення оспорюваного правочину позивачка розуміла про який обсяг майна, з якого здійснюється виділ, йде мова. Як зазначено в позові, такий спосіб розпорядження спільним сумісним майном подружжя як виділ переедбачено абз.2 ч.2 ст.69 СК України. Наведення слова «усього», яким за законом (абз.2 ч.2 ст.69 СК) встановлюється загальний обсяг спільного майна подружжя, з якого здійснюється виділ, є обов`язковою умовою і вказівка на це у відповідному договорі є суттєвою обставиною для розуміння природи правочину, а також його правових наслідків, тим більш, що слово «виділ» у змісті договору відсутнє. Крім того, однією з підстав позову є обман з боку відповідача ОСОБА_2 , що виразилося у приховуванні ним від позивача істотної обставини - укладення ним без відома ОСОБА_1 іншого договору (про значення часток) щодо того ж майна, яке було предметом оспорюваного договору про виділ. Якщо б в момент укладення оспорюваного договору позивачу було відомо, що напередодні щодо того ж майна без її відома чоловіком був укладений інший договір про визначення часток, на вчинення якого законом потрібна була її письмова згода, чим були порушені її права, договір від 13.09.2019 про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя ОСОБА_1 не підписала би. Договір же про визначення часток від 13.09.2019 передував за часом укладенню договору про виділ від 13.09.2019, що підтверджується як даними реєстру для реєстрації нотаріальних дії, так і Інформацією з реєстру речових прав, 2) він був укладений між іншими сторонами — ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , і найголовніше 3) він не був частиною договору про виділ нерухомого майна, був необхідною умовою для укладення такого договору, оскільки розпоряджатися часткою можна лише після її визначення.Таким чином, визнання за рішенням суду договору про визначення часток від 13.09.2019 недійсним ліквідувало обов`язкову передумову для укладення договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя від 13.09.2019, тобто зробило неможливим укладення його вцілому. Крім того, в ході дослідження документів, долучених до реєстраційних справ, встановлено, що третя особа приватний нотаріус Жовнір В.В. не зареєстрував як право власності ОСОБА_2 на частку за договором про визначення часток від 13.09.2019, так і право власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення за договором про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя від 13.09.2019.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Яковлєвої Людмили Іванівни про зупинення провадження у цивільній справі № 639/2462/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним), до набранням законної сили рішенням суду по справі № 639/488/21 – відмовлено.
13 лютого 2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшли доповлення до відзиву на позов, а саме відповіді на питання, поставлені позивачем в позовній заяві.
10 квітня 2023 року представником позивача подана заява про зміну предмету та підстав позову.
Ухвадою суду від 12 квітня 2023 року без виходу до нарадчої кімнати відмовлено у прийнятті уточненої позовної заяви на підставі ч. 3 ст. 49 ЦПК України.
16 травня 2023 року представником позивача подана заява про зміну предмету позову.
16 травня 2023 року представником позивача клопотання про прийняття до розгляду доповнень обставин, викладених у позовній заяві, новими обставинами, безпосередньо пов*язаними з основними підставами позову без змін первісних обставин.
Ухвадою суду від 13 червня 2023 року без виходу до нарадчої кімнати відмовлено позивачу у прийнятті заяви про зміну предмету позову та у клопотанні про прийняття до розгляду доповнень обставин, викладених у позовній заяві, новими обставинами, безпосередньо пов*язаними з основними підставами позову без змін первісних обставин.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Бакалкіна Олексія Володимировича про зобов`язання третьої особи Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимира Вікторовича надати відповідь на поставлені в позові питання задоволено. Зобов`язано третю особу Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимира Вікторовича надати відповідь на поставлені в позові питання.
28 червня 2023 року від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жовніра В.В. надійшла заява згідно якої повідомлено, що нотаріус не має права на дачу свідчень щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю без згоди (дозволу) на розголошення нотаріальної таємниці з боку всіх осіб, за дорученням яких вчинялися нотаріальні дії, а тому згідно ст. 8 ЗУ «Про нотаріат» та п. 5 ч. 1 ст. 70 ЦПК України, відмовляється від надання відповідей на поставлені приватному нотаріусу ХМНО Жовнір В.В. в ухвалі Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2023 року.
27 червня 2023 року представником позивача подано апеляційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2023 року про відмову в прийнятті заяви про зміну предмету позову.
Постановою Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Протокольну ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
24 жовтня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання про прийняття до розгляду та долучення до матеріалів справи заяви про зміну предмету позову, згідно якого позовні вимоги викладені наступним чином:
- визнати недійсним договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. 13 вересня 2019 року, номер в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 4066;
- скасувати Рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Жовнір В.В. про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: від 13.09.2019 № 48679682; від 13 вересня 2019 року № 48679718; від 13 вересня 2019 року № 48679748;
- скасувати Рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Жовнір В.В. від 13 вересня 2019 року: № 48676138 про державну реєстрацію права власності за наслідками укладення договору між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 про визначення часток від 13 вересня 2019 року, номер в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 4063.
Витребувати майно:
- однокімнатну квартиру загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914302263101;
- однокімнатну квартиру загальною площею 40,6 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914301463101;
- нежитлове приміщення цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019 у житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 13137563101;
- нежитлові приміщення цокольного поверху № 03, 04, 05, 06, 07, 020 загальною площею 102,1 кв.м., в літ. «А-10» за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 809828963101;
- нежитлові приміщення цокольного поверху № 0-12, 0-12а загальною площею 36,2 кв.м. в житловому будинку літ. «А-10» за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 683013363101 у ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно:
- однокімнатну квартиру реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914302263101 загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33677289 від 15 жовтня 2019 року;
- однокімнатну квартиру реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914301463101 загальною площею 40,6 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33677750 від 15 жовтня 2019 року;
- нежитлове приміщення, цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 13137563101 загальною площею 91,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33678595 від 15 жовтня 2019 року;
- нежитлове приміщення, цокольного поверху № 03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 809828963101 загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33678359 від 15 жовтня 2019 року;
- нежитлове приміщення, цокольного поверху №0-12, 0-12а в літ. «А-10», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 683013363101 загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , номер запису про право власності: 33678092 від 15 жовтня 2019 року.
Крім того, стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати.
25 жовтня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання про прийняття до розгляду доповнень обставин, викладених у позовній заяві, новими обставинами, безпосередньо пов*язаними з основними підставами позову без змін первісних обставин.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року прийнято заяву про зміну предмету позову у цивільній справі № 639/2462/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним). Ухвалено в подальшому розглядати справу з урахуванням уточнених позовних вимог.
Ухвадою суду від 08 листопада 2023 року без виходу до нарадчої кімнати прийнято до розгляду доповнення обставин, викладених у позовній заяві, новими обставинами, безпосередньо пов*язаними з основними підставами позову без змін первісних обставин.
10 січня 2024 року відповідачем ОСОБА_2 наданий висновок експерта судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи мовлення № 25606 від 13.12.2023 за результатами дослідження змісту Договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. 13.09.2019, номер в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 4066.
04 березня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про призначення експертизи.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 квітня 2024 року клопотання представника позивача про призначення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи задоволено. Призначено у цивільній справі № 639/2462/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним), судову лінгвістичну семантико-текстуальну експертизу.
Постановою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Яковлєвої Людмили Іванівни та ОСОБА_3 задоволені. Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12 березня 2024 року скасовано. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бакалкіна Олексія Володимировича про призначення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі №639/2462/22 відмовлено.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 жовтня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката - Бакалкіна Олексія Володимировича про виправлення описки у постанові Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року задоволено.
Виправлено описку, допущену у резолютивній частині постанови Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року в найменуванні суду рішення якого оскаржується та даті оскаржуваного рішення, а саме замість «Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12 березня 2024 року» правильно зазначити «Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 квітня 2024 року».
12 листопада 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про призначення експертизи (повторне).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи відмовлено.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_9 про відвід судді Труханович В.В. відмовлено.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 639/2462/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток невчиненим (неукладеним). Призначено справу до судового розгляду в судове засідання.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 січня 2025 року виправлено описку в ухвалі Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року у цивільній справі № 639/2462/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, скасування рішень державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності, та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, виклавши абзац перший резолютивної частини ухвали суду як «Закрити підготовче провадження у цивільній справі № 639/2462/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, скасування рішень державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності, та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння». В іншій частині ухвалу залишено без змін.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у рішенні вище. В подальшому в судові засідання не з*явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. 
Представники позивача Бакалкін О.В. та Дроздов В.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у рішенні вище.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову ОСОБА_1 заперечував, просив відмовити у його задоволені. В подальшому в судові засідання не з*явився.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Яковлєва Л.І. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Ісаєнко М.О. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала свого адвоката.
Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. та його представник – адвокат Прокоп*єв К.Є. в судовому засіданні вважали позов ОСОБА_1 безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. В подальшому в судові засідання не з*явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. 
Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. 
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим провести судове засідання у відсутності нез`явившихся осіб. 
Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідачів, представників відповідачів, 3-тьої особи приватного нотаріуса ХМНО Жовніра В.В. та його представника, експерта, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до  ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 лютого 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 року (т. 1 а.с. 45, 46-48).
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні повідомила, що за час шлюбу подружжям у спільну сумісну власність було набуто нерухоме майно, а саме:
- однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;
- однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ;
- нежитлове приміщення, цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 0-12, 0-12а в літ. «А-10», загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він був ініціатором розірвання шлюбу та причиною цьому стала подружня невірність його колишньої дружини ОСОБА_1 . Продовжувати подальше спільне сімейне життя після цього йому було важко, у зв?язку з чим подружжя ОСОБА_10 виникло питання про поділ спільного сумісного нерухомого майна, у зв?язку з чи вони звернулись до нотаріуса.
Судом встановлено, що 13 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя» (т. 1 а.с. 49).
Згідно п. 1 вищевказаного договору за час зареєстрованого шлюбу подружжям, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , була придбана нерухомість, а саме:
- однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідчиним приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноого округу Прокопенко А.В., 21.03.2011 за реєстром №1430, право власності зареєстроване Харківським міським бюро технічної інвентарізації 11.04.2011, реєстраційний номер 32863072, номер запису П-9-16766;
- однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідчиним приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноого округу Прокопенко А.В., 02.07.2009 за реєстром №786, право власності зареєстроване Харківським міським бюро технічної інвентарізації 16.07.2009, реєстраційний номер 23320501, номер запису П-2-31586;
- 1/2 нежитлового приміщення, цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідчиним приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноого округу Погрібною Т.В., 26.05.2014 за реєстром №746, право власності зареєстроване приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноого округу Погрібною Т.В. 26.05.2014, реєстраційний номер об*єкта нерухомого майна 13137563101;
- 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідчиним приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноого округу Мангушевою О.С., 27.07.2015 за реєстром №843, право власності зареєстроване приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноого округу Мангушевою О.С., 27.07.2015, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 683013363101;
- 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 0-12, 0-12а в літ. «А-10», загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідчиним приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноого округу Літвіновою Я.М., 22.04.2016 за реєстром №717, право власності зареєстроване приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноого округу Літвіновою Я.М., 22.04.2016, реєстраційний номер об*єкта нерухомого майна 809828963101.
Пунктом 3 договору передбачено, що після укладення цього договору дана нерухомісь переходить у особисту приватну власність ОСОБА_2 , а право спільної сумісної власності подружжя на нерухомість припиняється.
Пунктом 4 договору передбачено, право особистої приватної власності на нерухомість виникає у ОСОБА_2 з моменту реєстрації цього права відповідно до закону.
Договір «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя» від 13 вересня 2019 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром В.В. Договір підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , їх особи нотаріусом встановлено, їх дієздатність перевірена. Договір зареєстровано в реєстрі за № 4066.
Вподальшому, 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 подарував своїй сестрі ОСОБА_3 за договорами дарування від 15 жовтня 2019 року наступне майно:
- однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано в реєстрі 4770;
- однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано в реєстрі 4776;
- 1/2 частки нежитлове приміщення, цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі 4773;
- 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі 4782;
- 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 0-12, 0-12а в літ. «А-10», загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі 4749 (т. 1 а.с. 50-60).
Позивач вважає, що договір від 13 вересня 2019 року «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя», укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є недійсним, а майно повинно бути витребувано з володіння відповідача ОСОБА_3 . 
Представник позивача ОСОБА_11 в судовому засіданні як на підстави про визнання догову недійсним «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя» від 13 вересня 2019 року посилався на наступне:
- договір немістить погодженої сторонами домовленості про виділ, яка є підставою для виникнення особистої приватної власності у відповідача ОСОБА_2 ,
- договір не містить умови, яка необхідна для договору, уладеного згідно ч. 2 ст. 69 СК України, а саме домовленості, що виділ здійснюється з усього майна подружжя;
- зазначена нотаріусом в тексті договору юридично не визначена стаття 69 СК містить дві різні норми права, які регулюють можливість укладення різних за правовою природою договорів і позивач за відсутністю умови про виділ обгрунтовано вважала, що укладається договір поділу;
- договір містить неправдиву інформацію з метою прикриття іншого договору, укладеного без відома позивача, що створювало впевненість, що відбувається поділ і вона залишається співвласником нерухомого майна;
- нотаріус всупереч закону не встановлював дійсні наміри сторін, однакове розуміння сторонами умов і правових наслідків правочину;
- не дотримання закону та умов договору, що право особистої приватної власності виникає у ОСОБА_2 з моменту реєстрації цього права, нотаріус Жовнір право власності не реєстрував і замість цього провів реєстраційні дії, які до реєстрації права власності не мають відношення.
В свою чергу, представник відповідача адвокат Яковлєва Л.І. заперечуючи проти позовних вимог, посилалась на те, що оспорюваний договір про виділ нерухомого майна подружжя укладено особами, які на час вчинення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, тому договір відповідає вимогам статей 205, 207,208 ЦК України та спрямований на реальне настання правових наслідків, у зв?язку із цим відсутні підстави для визнання договору про виділ нерухомого майна подружжя недійсним.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
Статтею 355 ЦК України визначено, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).
У відповідності до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна – це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності, врегульовано статтею 367 ЦК України, у відповідності до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, – тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою – у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20), від 29 червня 2022 року № 495/3521/18 (провадження № 61-18535св21).
Стаття 355 ЦК України передбачає два види спільної сумісної власності осіб: спільна сумісна або спільна часткова. При поділі або виділі в натурі частки з майна, що перебуває в спільній сумісній власності, вважається, що частки в співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не передбачено договором або законом.
Частина третя статті 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом.
Зазначені положення ЦК України збігаються з положеннями СК України щодо правового режиму спільного майна подружжя.
Сімейний Кодекс України закріплює як право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте подружжям під час шлюбу (стаття 60 СК України), так і право поділу цього майна (стаття 70), а також право подружжя на укладання між собою договорів щодо поділу цього майна (стаття 9, частина перша статті 65, частина друга статті 69 СК України).
У статті 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам СК України, інших законів України та моральним засадам суспільства.
За змістом статті 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох із подружжя одночасно.
У частині першій статті 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою.
Також частина друга статті 69 СК України передбачає принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою.
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділено між ними як у рівних, так і в інших частках за взаємною домовленістю.
Подружжя має право на власний розсуд здійснити поділ спільного майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому самостійно визначивши його обсяг та частку кожного з них у цьому майні.
Як вже було встановлено судом, 13 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя», за наслідками якого спільна сумісна власність, а саме нерухоме майно подружжя ОСОБА_10 перейшло в особисту приватну власність відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 49).
При цьому, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що під час укладання та підписання договору від 13 вересня 2019 року вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки внаслідок відсутності в договорі істотних умов, а також слів і понять, що відображають суть правочину, вона вважала беззаперечно, що підписавши даний договір буде здійснено саме поділ спільного сумісного майна подружжя відповідно до ст. 69 СК України, який передбачав збереження за нею права власності на відповідну частину нерухомого майна. 
В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 пояснив, що позивач задля використання заходів впливу на нього вирішила стягнути аліменти на спільну дитину сторін, а також звернулась до суду з даним позовом, хоча оспорюваний договір було укладено нею добровільно при повному розумінні його природи та істоних умов.
Так, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (частина 3 статті 6 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
наявність підстав для оспорення правочину;
встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду.
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Тобто підстави для оспорювання правочину і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи мають існувати на момент вчинення правочину.
Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.
Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
В судовому засіданні надав пояснення третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, згідно яких повідомив, що подружжя ОСОБА_10 звернулись до нотаріуса з метою укладання договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя за день до його укладання, надавши всі документи для підготовки його проекту. 
При посвідчені вищевказаного договору нотаріусом було дотримано норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5.
Ті ж самі вимоги встановлює глава 4 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, а саме: дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.
Так, відповідно до п. 4 Глави 5 Інші правочини Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (зі змінами) дружина і чоловік мають право на укладання договорів, зокрема про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя, який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Як вбачається з копії Договору «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя» від 13 вересня 2019 року він посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром В.В. Договір підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , їх особи нотаріусом встановлено, їх дієздатність перевірена. Договір зареєстровано в реєстрі за № 4066 (т. 1 а.с. 49).
Стороною відповідача ОСОБА_2 надано до суду Висновок експерта судової лінгвістичної семантико - текстуальної експертизи мовлення № 25606 від 13.12.2023 за результатами дослідження змісту Договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., 13.09.2019 року, номер в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 4066.
В судовому засіданні було досліджено вищевказаний Висновок.
У Висновку експерта ОСОБА_12 судової лінгвістичної семантико - текстуальної експертизи мовлення № 25606 від 13.12.2023 зазначено, що в об?єктивному змісті пункту 3 Договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. 13.09.2019 за № 4066 « 3. Після укладання цього договору дану нерухомість переходить у особисту приватну власність ОСОБА_2 , а право спільної сумісної власності подружжя на нерухомість припиняється» повідомляється про те, що після того, як угоду буде укладено, нерухоме майно, що було назване вище стане персональною власністю, яка належатиме тільки ОСОБА_2 , а право спільної власності подружжя на означену нерухомість перестане діяти.
В об?єктивному змісті Договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладеного 13.09.2019 за № 4066, йдеться про те, що перелічена у п. 1 Договору нерухомість переходить у особисту приватну власність ОСОБА_2 (т. 4 а.с. 121-130).
При цьому, представником позивача було подано клопотання про призначення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі №639/2462/22.
В обґрунтування клопотання про призначення експертизи зазначено, що відповідачем було надано висновок, який був виготовлений експертом на його замовлення. Між тим, враховуючи, що з`ясування обставини справи потребує спеціальних знань в області лінгвістики, позивач бажає скористатися правом на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 квітня 2024 року клопотання представника позивача про призначення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи задоволено. Призначено у цивільній справі № 639/2462/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, та визнання пов`язаного із предметом спору договору про визначення часток не вчиненим (неукладеним), судову лінгвістичну семантико-текстуальну експертизу.
Постановою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Яковлєвої Людмили Іванівни та ОСОБА_3 задоволені. Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12 березня 2024 року скасовано. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бакалкіна Олексія Володимировича про призначення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі №639/2462/22 відмовлено.
У вищевказаній постанові зазначено, що відповідно до ст. 213 ЦК України:
1. Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).
2. На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.
3. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
4. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Всупереч вказаних норм цивільного процесуального права суд першої інстанції не визначився з предметом доказування по даній справі, який визначається підставами та предметом позову у його остаточній редакції, та звернув уваги, що для тлумачення змісту спірного договору відповідно до змісту ст. 213 ЦК України не потрібні спеціальні знання, окрім юридичних, а тому без достатніх для цього підстав призначив судову експертизу та зупинив провадження у справі, що не сприяє досягнення основного завдання цивільного судочинства, яке визначено у ст. 2 ЦПК України.
Отже, як вбачається з мотивувальної частини постанови Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року для тлумачення змісту спірного договору відповідно до змісту ст. 213 ЦК України не потрібні спеціальні знання, окрім юридичних. ( т. 5 а.с. 89-93).
Так, частиною 2 ст.69 Сімейного кодексу Украни передбачено, шо подружжя має право укласти договір про виділ об*єкта нерухомого майна дружині або чоловікові зі складу усього майна, який підлягає нотаріальному посвідченню. Суть виділу нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя полягає в тому, що якщо один з подружжя за згодою іншого з подружжя у добровільному порядку бажає змінити правовий режим одного об`єкта нерухомості на особисту приватну власність, то має бути укладений договр про виділ нерухомого майна зі спільної сумісної власності в особисту приватну власність, то має бути укладений договір про виділ нерухомого майна зі спільної сумісної власності в особисту приватну власність одного з них.
Отже, ч. 2 ст. 69 СК України розмежовує поняття «виділ» та «поділ». Договір про виділ передбачає відокремлення зі складу майна подружжя, поділ- визначення часток, належних кожному з подружжя зі спільної власності. Рузультатом виділу нерухомого майна є припинення спільної власності і виникнення одноособової власності на річ через надання виділеному майну статусу відокремленої майнової одиниці.
Разом з цим, у судовому засідання надав пояснення експерт ОСОБА_12 , який пояснив, що метою його дослідження ( лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи) було встановлення об`єктивного змісту, лексичного значення слів та смислового навантаження висловлювань, зафіксованих у наданих матеріалах, а саме в Договорі про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя від 13.09.2019. Зазначив, що назва договору «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя» від 13 вересня 2019 року вже сама по собі вказує на зміст договору, сам текс даного договору не містить у собі слова «поділ».
Таким чином, суд оцінюючи зібрані докази вважає, що наведена підстава визнання договору недійсним, у зв*язку із помилкою позивача щодо обставин, які мають істотне значення та введення її в оману щодо назви спірного договору свого підтвердження в судовому засіданні не знайшла.
Крім того, позивачем не надано доказів неправильного сприйняття нею фактичних обставин при укладанні спірного правочину про виділ майна подружжя, який був укладений за добровільною згодою сторін, і у позивачки була можливсть спірний договір не укладати, вона попередньо, перед підписанням була ознайомлена з його змістом. Посилання на нерозумння нею природи договору через відсутнсть у тексті слова «виділ», «виділяється», необізнаність її в предметі договору не може бути визнана як помилка у розумінні статті 229 ЦК України, оскільки незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. 
При цьому, назва договору «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя» від 13 вересня 2019 року вже сама по собі вказує на зміст договору, хоча текст даного договору і не містить у собі слова «поділ».
Також, у п. 1 договору «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя» від 13 вересня 2019 року зазначено перелік нерухомого майна набутого у шлюбі подружжям ОСОБА_10 . Та зі змісту п.3 Договору зрозуміло, що нерухомість, яка зазначена у пункті 1 переходить у особисту власність ОСОБА_2 , а право спільної сумісної власності на нерухомість припиняється, що підтверджено висновком експерта.
Таким чином, стороною позивача не надано доказів того, що на момент укладення договору вона перебувала у стані, який міг вплинути на її дієздатність та здатність усвідомлювати значення нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз?яснень нотаріуса.
Судовим розглядом встановлено, що оспорюваний позивачем договір був укладений нею добровільно, відповідав її волі, під час укладення договору нотаріус роз`яснив вимоги закону щодо укладення такого виду договору та сторони підтвердили, що розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.
А отже, укладення договору відповідало інтересам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх волевиявленню, яке було вільним і усвідомленим та відповідало їх внутрішній волі, здійснений не під впливом тяжких обставин, без застосування фізичного або психічного тиску, не укладений на вкрай невигідних умовах.
Поряд з цим, як на підставу про визнання договору про виділ майна подружжя недійсним позивач посилається на те, що договір укладено нею під впливом обману, стосовно часток в нежитлових приміщень цокольного поверху №08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визначених договором від 13 вересня 2019 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про визначення часток у праві власності на вищезазначене нежитлове приміщення, яким визначено розмір часток у цій власності по за кожним.
Судом встановлено, що 13 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір про визначення часток у праві власності на нежитлове приміщення цокольного поверху №08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , та визначено розмір часток у цій власності – по за кожним. Даний договір посвідчено ПН ХМНО Жовнір В.В. за реєстр. № 4063 (т. 1 а.с. 50).
Вищевказаний Договір про визначення часток у праві власності вже був предметом розгляду у справі №639/488/21.
Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним Договір про визначення часток у спільному сумісному майні- нежитлових приміщень цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019 у житловому будинку літ. «А-10» загальною площею 91,7 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 вересня 2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., зареєстрований в реєстрі під номером 4063.
Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.
Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок (т. 1 а.с. 78-85).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2022 року - залишено без змін (т. 2 а.с. 6-8).
Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року скасовано та прийнято нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, про визнання договору про визначення часток недійсним відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в загальному розмірі 3 178 (три тисячі сто сімдесят вісім) гривень (т. 4 а.с. 45-51).
Постанова Верховного Суду від 02 серпня 2023 року набрала законної сили. 
Відповідно до ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України  обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Так, в постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року № 639/488/21 зроблено висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.
Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Отже, укладений 13 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договір про визначення часток не є договором про розпорядження спільним майном подружжя, набутим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, оскільки зазначене нерухоме майно не втратило статусу спільної сумісної власності подружжя, та не позбавило у подальшому подружжя (того ж дня) укласти договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, зокрема спірного нежитлового приміщення. ( т. 4 а.с. 45-51).
Таким чином, укладений 13 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договір про визначення часток був предметом розгляду іншої цивільної справи № 639/488/21, по якій ухвалено остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, а отже не може бути предметом розгляду в даній судовій справі.
Враховуючи все вищевикладене, на підставі зібраних у справі доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору «Про виділ нерухомого майна зі складу усього майна подружжя» від 13 вересня 2019 року, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладений ОСОБА_1 в наслідок помилки. 
Як вбачається з матеріалів справи, однією з підстав позову, крім іншого, є те, що за наслідками укладення договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя від 13 вересня 2019 року № 4066, державний реєстратор приватний нотаріус Жовнір В.В. не зареєстрував за ОСОБА_2 речове право на нерухоме майно - нежитлові приміщення, перелічені у пункті 1 договору в якості спільного сумісного майна, що обумовило незаконність подальшого розпорядження цим майном на користь ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 не набув прав власника, і цей правочин слід вважати невчиненим (неукладеним).
Зокрема, сторона позивача посилалась на рішення державного реєстратора Жовніра В.В. від 13 вересня 2019 року № 48679682, № 48679718, № 48679748 «Про внесення змін до запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно», зміст яких на їх думку підтверджує доводи позовної заяви про нездійснення держреєстрації прав, оскільки за законом такі рішення не тягнуть за собою державну реєстрацію і, відповідно, виникнення речового права за відповідним договором.
Так, однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 цього Закону, тут і далі у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності.
Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 зазначеного Закону).
Статтею 26 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.
Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.
У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.
Частиною 5 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону).
Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Згідно п. 6 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, формування заяв у сфері державної реєстрації прав у базі даних заяв здійснюється шляхом внесення відомостей про, зокрема тип заяв, а саме: про державну реєстрацію прав; про внесення змін до запису Державного реєстру прав; про скасування; про заборону вчинення реєстраційних дій; про відкликання заяви; про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; інший.
Згідно п. 37 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до Державного реєстру прав під час проведення державної реєстрації набуття права власності, державної реєстрації набуття чи зміни інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень речових прав замість наявних відомостей, що містяться у відкритому розділі або спеціальному розділі Державного реєстру прав, вносяться нові відомості, визначені у пунктах 30-32 цього Порядку.
У разі коли під час проведення державної реєстрації набуття права власності у відкритому розділі Державного реєстру прав містяться відомості про інше речове право, похідне від права власності, замість наявних відомостей про попереднього суб`єкта права власності вносяться також нові відомості, визначені у пункті 31 цього Порядку.
У разі коли під час проведення державної реєстрації набуття права власності, державної реєстрації набуття чи зміни інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень речових прав державним реєстратором із поданих для такої реєстрації документів встановлено необхідність внесення змін до записів Державного реєстру прав або встановлено наявність допущеної технічної помилки під час проведення попередніх реєстраційних дій, що підтверджується документами відповідної реєстраційної справи у паперовій чи електронній формі, такі зміни до записів Державного реєстру прав вносяться одночасно з проведенням відповідної державної реєстрації без подання окремої заяви про внесення змін до запису Державного реєстру прав.
Як вже було встановлено судом, у договорі «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя» від 13 вересня 2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , право власності на нерухоме майно , перелічене у пункті 1 договору в якості спільного сумісного майна, було зареєстроване за ОСОБА_2 .
Судом було витребувано реєстраційні справи № 683013363101, № 809828963101, №13137563101, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішеннями державного реєстратора Жовнір В.В. від 13 вересня 2019 року № 48679682, № 48679718, № 48679748 «Про внесення змін до запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно» внесені зміни до запису про право власності, відкриті на об?єкти нерухомого майна № 683013363101, № 809828963101, №13137563101 (т. 2 а.с. 164-166).
Під час винесення рішень державним реєстратором Жовнір В.В. від 13 вересня 2019 року № 48679682, № 48679718, № 48679748 «Про внесення змін до запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно» діяли такі технічні протоколи ведення ДРРП, про що було повідомлено і нотаріусом в судовому засіданні, які дозволяли йому вчиняти реєстраційну дію шляхом внесення змін, а отже оскільки ОСОБА_2 вже був зареєстрований як власник нерухомого майна, то зміни реєстратором були внесені лише до статусу власності.
Отже, вищевказані рішення державного реєстротора ОСОБА_6 від 13 вересня 2019 року № 48679682, № 48679718, № 48679748 «Про внесення змін до запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно» здійснені відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».
Таким чином, доводи позивача щодо недотримання приватним нотаріусом Жовніром В.В. порядку здійснення реєстраційних дій спростовуються даними з державного реєстру, де є деталізація хронології та порядку здійснення ним реєстраційних дій.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму (стаття 655 ЦК України).
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон)).
Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката (пункт 1 частини першої статті 27 Закону).
Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (частина третя статті 26 Закону в редакції, що діяла на час прийняття державним реєстратором оспорюваних рішень).
Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою набуття права власності на нерухоме майно, яке придбане за договором купівлі-продажу, є саме цей договір (правочин), а не державна реєстрація права власності цього майна за покупцем, яка по суті означає лише офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття такого права. Після визнання судом недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна втрачається підстава набуття цього права покупцем і саме право, що набуте за недійсним договором, який визнається недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 326 ЦК України). Визнання недійсним договору, на підставі якого за покупцем зареєстровано право власності на нерухоме майно, має своїм наслідком внесення змін в Державний реєстр шляхом здійснення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до частини третьої статті 26 Закону.
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 зазначено, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності передусім потрібно встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама лише державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Отже, судом було встановлено, що у даному випадку не змінився ані об`єкт нерухомого майна, а ні суб`єкт права власності, реєстраційною дією було змінено правовий статус майна зі спільної сумісної власності подружжя на особисту приватну власність, право власності залишилось за тією ж особою, тобто власник не змінювався.
Таким чином, права позивача ОСОБА_1 під час вчинення оспорюваних реєстраційних дій щодо нерухомого майна порушені не були.
Поміж іншого, представник позивача ОСОБА_11 в судовому засідані зазначив, що за договорами дарування від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 подарував усе зазначене нерухоме майно свої сестрі ОСОБА_3 . Зазначив, що вказані договори є безвідплатними. ОСОБА_1 не була стороною цих договорів тому вона згідно вимог частини 3 статті 388 ЦПК України має право витребувати нерухомість, яка є предметом цих договорів, у набувача ОСОБА_3 .
У постанові Верховного Суду від 15.04.2026 по справі № 367/8066/21 зазначено, що Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилилася щодо правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, позивачка усвідомлювала їх істотні умови та правові наслідки їх укладення, також погодився з висновком першої інстанції, наведеним у його рішенні, що укладання договорів дарування здійснювалося у присутності нотаріуса, який перевірив особи сторін та їх дієздатність, тобто особа мала можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, що зазначено в оспорюваних правочинах.
Цивільним кодексом України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов : факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
В даному випадку договори дарування від 15 жовтня 2019 року, згідно яких ОСОБА_2 подарував своїй сестрі ОСОБА_3 однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлового приміщення, цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 03, 04, 05, 06, 07, 020, в літ. «А-10», загальною площею 102,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частки нежитлового приміщення, цокольного поверху № 0-12, 0-12а в літ. «А-10», загальною площею 36,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , були укладені після укладення спірного договору «Про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя», який судом не визнаний недійсним.
Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів, що сторони правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли неправомірно або недобросовісно матеріали справи не містять.
Як повідомила відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні, що все дароване їй ОСОБА_2 нерухоме майно, вона утримує та має можливість утримувати, що майно було придбане її братом ОСОБА_2 у спадок.
Отже, доводи сторони позивача щодо витребування від відповідача ОСОБА_3 нерухомого майна, яке було їй подарове братом ОСОБА_2 , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а отже і вимоги щодо скасування державної реєстрації речових прав на вищевказане нерухоме майно задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про обгрунтованість заявлених позовних вимог, суд прходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі, у зв`язку з недоведеністю. 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Представником позивача – Дроздовим В.І. надано клопотання про постановлення окремої ухвали, згідно якої просив суд постановити окрему ухвалу щодо судового експерта Переяслова Віталія Олександровича, у зв?язку з виявленням у його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України.
В обгрунтування клопотання зазначено, що 13 квітня 2026 року судовом проведено допит судового експерта ННЦ «ІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» Переяслова В.О. щодо висновку № 25606 від 13.12.2023. Під чпс допиту, зафіксованого технічним засобом звукозапису суду судовий експерт ОСОБА_12 надав суду пряму та однозначну відповідь щодо причин порушення ним вимог п. 4.12 Інструкції № 53/5 відсутність реєстраційних кодів у висновку. Експерт офіційно повідомив, що не зазначив відповідні коди, у зв?язку з тим, що станом на 13.12.2023 реєстр методик був закрит. Вважає, що зазначне твердження є неправдивим.
Так, згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.
Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2018 у справі №761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Як встановлено судом зі змісту поданого клопотання, представник позивача посилається на порушення судовим експертом Переясловим В.О., у зв?язку з виявленням у його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, а саме надання завідомо неправдивого твердження щодо відсутності реєстраційних кодів методик у висновку, у зв?язку з тим, що станом на 13.12.2023 реєстр методик був закритий.
Так, на підтвердження вищевказаних обставин, представником позивача надано лист ДП «Національні інформаційні системи від 21.04.2026 з якого вбачається, що з урахуванням встановленої Переліком переодичності оприлюднення (оновлення) інформації з Реєстру станом на 13.12.2023 на вебсайтах Мін?юсту та ДП «НАІС» було опубліковано набори даних з Реєстру станом на 11.12.2023. Додатково повідомлено, що згідно з пунктом 3 Порядку ведення Реєстру методик проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.10.2008 № 1666/5, інформація з Реєстру є відкритою для запитів правоохоронних органів, судів та заінтересованих юридичних і фізичних осіб. Таким чином, будь-яка зацікавлена особа може самостійно на вебсайті Реєстру (https://rmpse.minjust.gov.ua) ознайомитися з внесеними до реєстру методиками проведення судових експертиз. Пошук медотик можна здійснювати як за назвою та/або їх реєстраційним кодом, так і за видом судової експертизи чи експертної спеціальності (шляхом обрання у пошуковому блоці з переліку необхідний вид експертизи чи спеціальності). Зазначено, що станом на 13.12.2023 отримати інформацію з Реєстру, зокрема, щодо реєстраційного коду методики можливо було як на вищевказаному вебсайті Реєстру, так і шляхом вивантаження набору даних з Реєстру, оприлюдненого у формі відкритих (т. 8 а.с. 79-80).
Разом із цим, у вищевказаній відповіді не конкретизовано час таких обставин, а тільки дата, а саме, що 13.12.2023 отримати інформацію з Реєстру, зокрема, щодо реєстраційного коду методики можливо було як на вищевказаному вебсайті Реєстру, так і шляхом вивантаження набору даних з Реєстру, оприлюдненого у формі відкритих.
Суд зазначає, що згідно п. 4.12. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експекртиз та експертних досліджень, наказ Міністерства юстиції від 08.10.98 № 53/2, обов?язок зазначення коду методикивиникає лише у разі застосування методики, внесеної до Реєстру.
Стороною позивача не доведено, що існує зареєстрована методика з відповідним кодом, яка підлягала обов?язковому застосуванню у такому випадку експеризи, або що використані експертом методики не могли бути використані при цьому виду досліджень.
Надані стороною позивача відомості з ДП «Національні інформаційні системи» лише підтверджують функціонування реєстру, про те не доводять наявність чи відсутність уньому конкретної методики, застосованої експертом, чи павомірність її застосування.
При цьому, згідно вимог Інструкції № 53/5, експерт зобов?язаний використовувати науково обгрунтовані методи і методики, однак Інструкцією не встановлено обов?язку застосовувати методики виключно з Реєстру.
Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на наявність підстав для притягнення судового експерта до юридичної відповідальності або про наявність в його діях ознак кримінального правопорушення.
Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали у даній справі, у зв`язку з чим клопотання представника позивача не підлягає задоволенню.
При цьому суд враховує, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону.
Постановлення окремої ухвали на підставі ст. 262 ЦПК України є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом належного реагування на порушення законності, а також виявлення причин і умов, що цьому сприяли, саме під час судового розгляду. Тобто суд може постановити окрему ухвалу за наявності у нього на розгляді конкретної справи, зокрема, у разі виявлення порушень, допущених судом нижчої інстанції під час її розгляду (див. ухвали Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справах № 447/849/23, № 447/848/23, № 447/2831/22 і № 447/3172/22, від 12 червня 2023 року у справах № 447/2833/22, № 447/851/23 і № 447/2831/22, від 13 червня 2023 року у справі № 447/2834/22, від 14 червня 2023 року у справах № 447/2835/22 і № 447/855/23, від 15 червня 2023 року у справах № 447/2827/22 і № 447/853/23, від 20 червня 2023 року у справах № 447/2828/22 і № 447/2861/22, від 22 червня 2023 року у справах № 447/856/23, № 447/854/23 і № 447/2835/22).
Таким чином, окрема ухвала є особливим видом судового рішення, яке хоча й постановлене під час судового розгляду конкретної справи, але безпосередньо не стосується вирішення судового спору в ній та не впливає на кінцевий результат його вирішення. У такій ситуації окрема ухвала впливає на суспільні відносини автономно від судового рішення, яким вирішено спір, і не завжди стосується прав, обов`язків чи інтересів учасників цього спору.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже судовий збір відшкодуванню не підлягає.
На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 76, 82, 95, 141, 228, 229, 235, 244, 245, 259, 262, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 204, 215, 216, 225, 229, 230, 316, 317, 321 355, 364, 368, 370, 626,627,628, ЦК України, ст. ст. 9, 60,65,69 СК України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, скасування рішень державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності, та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння – відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ;
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ;
Третя особа: ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ,
Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, 61098 м. Харків, вул. Холодногорська, б. 7.

Повний текст рішення складено 12.06.2026

Суддя В.В. Труханович