ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
25.05.2026	Справа № 910/3870/26	

За позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
до 1. Верховного Суду
2. Держави Україна в особі Державної казначейської служби України
про стягнення 3 000 029,00 грн.
Суддя Усатенко І.В.
Секретар судового засідання Шокало О.В.

Представники учасники справи: згідно протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Верховного Суду (далі - відповідач-1), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про стягнення 3 000 029,00 грн, з яких: 29,00 грн – матеріальна шкода, 3 000 000,00 грн – моральна шкода.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що Верховним Судом порушено права позивача, гарантовані ст. 8, 40, 55 Конституції України, шляхом незаконного позбавлення доступу до правосуддя та постановленням незаконної ухвали від 25.04.2023 року по справі №454/2860/22.
Ухвалою суду від 13.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 14.05.2026, запропоновано відповідачам-1,-2 подати до суду відзив на позов.
14.04.2026 до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника фермерського господарства.
15.04.2026 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд закрити провадження у справі №910/3870/26, з огляду на наступне:
- спір в частині вимог до суду не можна розглядати за правилами господарського судочинства та взагалі такий спір не підлягає судовому розгляду;
- в порушення норм статті 1176 Цивільного кодексу України, статей 13, 74, 77, 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач не навів жодних фактичних обставин та не надав жодних доказів, які б свідчили про заподіяння Верховним Судом позивачу моральної та матеріальної шкоди, розмір її не обґрунтував.
16.04.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній відхиляє заперечення відповідача-1 з мотивів, які зазначено у відповіді на відзив.
У відповіді на відзив позивач заявив клопотання про вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст.56 Конституції України та конституційності п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 №8, а саме:
- Чи фермерське господарство має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суддів (судів). Чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України.
- Чи відповідає Конституції України (конституційність) п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади».
В обґрунтування вказаного клопотання позивач вказує, що для уникнення непорозумінь при застосуванні вимог ст. 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України необхідно вирішити питання щодо внесення подання до Конституційного Суду України.
Розглянувши клопотання позивача щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: 1) вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) офіційне тлумачення Конституції України; 3) здійснення інших повноважень, передбачених Конституцією України.
Питання, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються за конституційними поданнями: Президента України; щонайменше сорока п`яти народних депутатів України; Верховного Суду; Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; Верховної Ради Автономної Республіки Крим (ч. 2 ст. 150 Конституції України).
Отже, Господарський суд міста Києва відсутній у переліку суб`єктів, яким відповідно до Конституції України, надано право для звернення до Конституційного Суду України з поданням, у зв`язку із цим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням.
Крім того, у відповіді на відзив позивач заявив клопотання, згідно якого, у випадку виявлення судом, що позивачем подано заяву до неналежного відповідача, просив суд замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі іншу особу, як співвідповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 48 ГПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 45 ГПК України відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Тобто, саме на позивача покладено обов`язок визначити відповідача, до кого пред`явлено позов.
Клопотання позивача не містить зазначення особи належного відповідача, яким позивач просив суд замінити первісного відповідача, не вказано особи, яку позивач просив суд залучити у якості співвідповідача.
З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання, у зв`язку із його необґрунтованістю та безпідставністю.
23.04.2026 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх незаконними та безпідставними, з огляду на наступне:
- Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдало, позивач не вказує на Казначейство, як на порушника своїх прав; Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів;
- відповідач-2 зазначив, що оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається;
- позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діяннями відповідача-1 та його вини в її заподіянні;
- розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави;
- на думку відповідача-2, стягнення шкоди з Держави Україна в особі Казначейства є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.
24.04.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній відхиляє заперечення відповідача-2 з мотивів, які зазначено у відповіді на відзив.
У відповіді на відзив позивач заявив повторно клопотання про вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст.56 Конституції України та конституційності п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 №8. Однак судом розглянуто ідентичне клопотання позивача та відмовлено в його задоволенні, у зв`язку із цим відсутні підстави для задоволення клопотання позивача щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням.
Ухвалою суду від 14.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.05.2026.
Представники позивача та відповідачів-1,-2 у судове засідання 25.05.2026 не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.
Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Беручи до уваги те, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність достатньої кількості документів для її розгляду по суті, суд дійшов висновку про розгляд цієї справи за наявними матеріалами без участі позивача та представників відповідачів-1,-2.
Ухвалою суду від 25.05.2026 встановлено, що спір в частині вимог до Верховного Суду не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства і взагалі такий спір не підлягає судовому розгляду та закрито провадження у справі № 910/3870/26 в частині вимог до Верховного Суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Відповідно до частини 1, 2 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, суд розглядає заявлені позивачем у позовній заяві вимоги про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ФГ Бурки В.В. 3 000 029,00 грн, з яких: 29,00 грн матеріальної шкоди, 3 000 000,00 грн моральної шкоди.
Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
В судовому засіданні 25.05.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України підписано вступну та резолютивну частини рішення суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, суд,
ВСТАНОВИВ:
Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до Сокальського районного суду Львівської області з позовною заявою до Львівської обласної прокуратури та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення із Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь фермерського господарства 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 07.10.2022 у справі №454/2860/22 відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за позовною заявою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Львівської обласної прокуратури та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.
Постановою Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 28.02.2023 у справі № 454/2860/22 залишено без змін ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07.10.2022 року.
28 березня 2023 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду подано касаційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, яка підписана представником Буркою В.В., на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07.10.2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28.02.2023 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04.04.2023 повернуто касаційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07.10.2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28.02.2023 року.
У квітні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 25.04.2023 у справі №454/2860/22 касаційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07.10.2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28.02.2023 року повернуто заявнику.
Позивач в обґрунтування заявлених вимог, посилається на позбавлення його доступу до правосуддя, у зв`язку із постановленням незаконної ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду у справі №454/2860/22 від 25.04.2023 про повернення касаційної скарги ФГ Бурки В.В.
Позивач стверджує, що в результаті дій Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду у справі №454/2860/22, які полягали у незаконному позбавленні позивача прав, гарантованих ст. 8, 40, 55 Конституції України, та доступу до правосуддя, позивачу було завдано матеріальну шкоду у сумі 29,00 грн, яка полягала в оплаті поштової кореспонденції для повторного направлення до Верховного Суду касаційної скарги на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07.10.2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28.02.2023 року у справі №454/2860/22, і моральну шкоду у розмірі 3000000,00 грн, яка полягала у приниженні ділової репутації. У зв`язку з порушенням прав, було порушено нормальні ділові зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності для забезпечення діяльності фермерського господарства, порушено стосунки з оточуючими людьми так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що фермерське господарство не веде свою діяльність в межах закону, адже кожне рішення органу державної влади, яке відмовляє в задоволенні вимог говорить, що вимоги фермерського господарства незаконні.
Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 3 000 000,00 грн, позивач зазначив, що ніякі Закони України не обмежують суми відшкодування за моральну шкоду, вказана сума являється адекватною, враховуючи порушення норм Конституції України і ЦПК України Верховним Судом, Касаційним цивільним судом, до повноважень якого входить фактичне гарантування виконання норм чинного законодавства та захист прав.
Позивач зазначає про грубе порушення норм ст. 8, 40, 55 Конституції України та норми ЦПК України з боку судді Касаційного цивільного суду шляхом постановлення ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2023 у справі № 454/2860/22.
На переконання позивача, дії Верховного Суду - це свідоме глузування працівника органів державної влади України тому, що судді Касаційного цивільного суду було відомо норми законодавства України, які регулюють порядок представництва в суді. Суддя Касаційного цивільного суду, зловживаючи своїм службовим становищем, незаконно позбавив позивача доступу до правосуддя шляхом безпідставного повернення касаційної скарги, в результаті чого позивач не зміг у короткі терміни захистити права передбачені Конституцією України та ЦПК України
Також, позивач посилається на постанову ВС від 06.02.2024 у справі №454/2860/22 та зазначає, що касаційну скаргу ФГ Бурки В.В. на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, подану та підписану представником ФГ Бурки В.В. - Буркою Валерієм Володимировичем, було розглянуто по суті, тим самим підтверджено, що Бурка Валерій Володимирович, як представник ФГ Бурки В.В., має право підписувати та подавати дану касаційну скаргу.
Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №910/16580/23 за позовом ФГ Бурки В.В. до держави в особі Державної казначейської служби України про стягнення 1 000 000,00 грн моральної шкоди, позивач вказав на висновок про застосування норми права, якого дійшла Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи тлумачення частини третьої статті 56 ГПК України, зазначивши, що формулювання вказаної норми "дозволяє виснувати про те, через яких осіб можливе самопредставництво юридичної особи, а також про те, що, окрім керівника і члена виконавчого органу, такими особами можуть бути також інші особи, уповноважені діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту).
Особа, через яку юридична особа діє на засадах самопредставництва, має підтвердити суду цей свій статус, зокрема шляхом подання документів, вказаних у частині третій статті 56 ГПК України [статут, положення, трудовий договір (контракт)].
Водночас, якщо відповідні відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи на засадах самопредставництва, внесені до Єдиного державного реєстру, ці відомості є офіційним та достатнім підтвердженням того, що юридична особа діє в суді через певну особу на засадах самопредставництва (з урахуванням відповідних обмежень повноважень, якщо такі є).
Отже, за наявності інформації щодо такої особи в Єдиному державному реєстрі, у разі подання її суду, відсутності стосовно цього спору, про який повідомлено суду, підстави додатково підтверджувати ці повноваження документами, які за своїм змістом є тими, що визначені частиною третьою статті 56 ГПК України, - статутом, положенням, трудовим договором (контрактом) - відсутні, оскільки суд може покладатись на відомості з Реєстру як на достовірні".
Відповідачі-1,-2 заперечили проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзивах на позов.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов наступних висновків.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення).
Відповідно до пункту 1 Положення Казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (пункт 2 Положення).
Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках (пункт 17 Положення).
Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України.
Згідно з Положенням, Казначейство відповідно до покладених на нього функцій забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку та, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (абз. 1 пп 2, пп 3 п. 4 Положення).
Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Згідно з частиною 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Отже, відповідачем у справі про відшкодування шкоди має бути держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади (постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц)
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 вказано, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 641/4272/19 зазначено, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не ДКС України чи її територіальний орган. Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.
Отже, враховуючи висновки Верховного Суду, у спорах про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), відсутня необхідність визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. Державна казначейська служба України є лише органом виконання судових рішень про стягнення шкоди з Державного бюджету України.
Судом встановлено, що Державна казначейська служба України не є учасником спірних відносин, жодних прав та інтересів позивача не порушувала, жодної шкоди позивачеві не завдавала. До того ж, сам позивач не вказує, що Державна казначейська служба України є порушником його прав.
Згідно з статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно з статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 сформульовано також висновок про те, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Цими правовими нормами передбачено, зокрема, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язкова наявність інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. А тому необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (пункти 6.11-6.13 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду) .
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою полягає в тому, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути") (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 910/10501/19).
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, а також немайнова шкода, заподіяна юридичній особі, що полягає у втратах немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
Отже, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача (Держави Україна в особі Державної казначейської служби України) за заподіяння позивачеві матеріальної та моральної шкоди у цій справі позивачу належить довести наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення (наявність матеріальної та моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала матеріальної та моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала матеріальної та моральної шкоди, та її результатом - матеріальною та моральною шкодою), у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.
Щодо правил та умов відшкодування моральної шкоди, завданої юридичній особі, то за загальним правилом відшкодування моральної шкоди, визначеним в статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана юридичній особі, полягає у приниженні ділової репутації юридичної особи.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
За змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
Визначення терміну "ділова репутація" наведено у пункті 11 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії" від 14.12.2021 № 1953-IX (зі змінами та доповненнями), за змістом якої діловою репутацією є сукупність зібраної Регулятором документально підтвердженої інформації про фізичну або юридичну особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її діяльності вимогам законодавства, діловій практиці та професійній етиці, а також відомості про професійні та управлінські здібності фізичної особи.
Виходячи зі змісту положень статті 56 Конституції України, статей 11, 16, 23, 91, 201 ЦК України, визначення терміну "ділова репутація" наведеного у пункті 11 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії", юридична особа, яка звертається до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, повинна довести факт спричинення їй немайнової шкоди внаслідок, зокрема, приниження її ділової репутації, посягання на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.11.2021 у справі № 915/1375/20, від 06.10.2022 у справі № 910/18745/21, від 09.03.2023 у справі № 910/17451/21).
Зі змісту наведеного вбачається, що зобов`язання відшкодувати шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна шкода відшкодовується тій юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
У справах про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили шкоду, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
У даній справі позивач посилається на завдання йому шкоди внаслідок постановлення незаконної ухвали Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.04.2023 у справі № 454/2860/22 про повернення касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.04.2023 у справі № 454/2860/22 встановлено, що касаційну скаргу підписано Буркою В. В., на підтвердження повноважень якого надано копію довіреності від 18 серпня 2021 року № 300, однак касаційна скарга не містить підтвердження наявності статусу адвоката у Бурки В. В. та інших документів, передбачених частиною третьою статті 58 ЦПК України, що підтверджують можливість вказаної особи представляти інтереси заявника в порядку самопредставництва юридичної особи, а тому подана з порушенням частини третьої статті 392 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічної позиції притримується і Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) "Щодо якості судових рішень", де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.
У Висновку № 3 (2002) "Щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності" Консультативна рада європейських суддів зазначила, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Верховний Суд у постановах від 03.02.2021 у справі № 454/192/17, від 22.04.2020 у справі № 454/3206/16-ц, від 25.04.2019 у справі № 757/25713/16-ц, від 10.01.2018 у справі № 454/1642/16-ц дійшов висновку, що застосування положення частини 6 ст. 1176 ЦК України можливе лише у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.
Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені, натоміть усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Вищевказаному кореспондують положення ч. 11 ст. 49 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", якими передбачено, що держава відповідає за шкоду, завдану судом, на підставах та в порядку, встановлених законом.
Зміст вказаної норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.
У межах справи № 910/3870/26 суд не може досліджувати обставини наявності/відсутності порушень з боку Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду при постановленні ухвали від 25.04.2023 у справі № 454/2860/22. Наразі зазначена ухвала набрала законної сили 25.04.2023 та оскарженню не підлягає.
Тобто, незгода позивача з ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.04.2023 у справі № 454/2860/22, не може бути покладена в обґрунтування позову в даній справі.
Відтак, відсутні жодні підстави стверджувати, що позивача було позбавлено прав, гарантованих ст. 8, 40, 55 Конституції України, та доступу до правосуддя внаслідок постановлення ухвали Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.04.2023 у справі № 454/2860/22.
Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено протиправність рішень/дій Верховного Суду.
Визначення позивачем здійсненої ним оплати поштової кореспонденції у розмірі 29,00 грн (для повторного направлення до Верховного Суду касаційної скарги), як завданої йому матеріальної шкоди є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України такі витрати позивача відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункт 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Розподіл між сторонами судових витрат визначено приписами статті 141 ЦПК України.
Крім того, сторона, яка пред`являє вимоги про відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами, однак, позивачем не обґрунтовано своєї вимоги про відшкодування завданої йому моральної шкоди, не надано розрахунку чи критеріїв, з яких він виходив при визначенні заявленої до стягнення суми.
Позивач лише зазначив, що ніякі Закони України не обмежують суми відшкодування за моральну шкоду і він вважає, що вказана сума являється адекватною, враховуючи порушення норм Конституції України Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду, до повноважень якого входить фактичне гарантування виконання норм чинного законодавства та захист прав.
На переконання суду, такі твердження позивача фактично є оціночними судженнями останнього, наразі суд позбавлений можливості їх перевірити з огляду на відсутність будь-яких обґрунтувань та доказів в цій частині позову.
Жодних доказів на підтвердження приниження ділової репутації юридичної особи позивача суду не надано.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.04.2023 у справі № 454/2860/22, якою повернуто касаційну скаргу ФГ Бурки В.В. на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07.10.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 28.02.2023 у справі №454/2860/22, йому завдано моральну шкоду.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2024 касаційну скаргу ФГ Бурки В.В. залишено без задоволення, ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 07.10.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 28.02.2023 у справі №454/2860/22 залишено без змін.
З огляду на вищевказані обставини, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в частині розміру заявленої ним моральної шкоди в сумі 3 000 000,00 грн, не надав розрахунку чи критеріїв, з яких він виходив при визначенні заявленої до стягнення суми моральної шкоди саме у розмірі 3 000 000,00 грн.
Отже, позивачем не доведено наявність матеріальної та моральної шкоди у заявленому розмірі.
У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).
Одночасно, у ст.76 Господарського процесуального кодексу України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, суд зазначає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа “Серявін проти України”, § 58, рішення від 10.02.2010).
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Враховуючи викладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в порядку ст. 86 ГПК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби Україна матеріальної та моральної шкоди у загальній сумі 3 000 029,00 грн, оскільки позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, що є підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників справи була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.
Стосовно розподілу судових витрат.
Відповідно до частин 1, 2 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі приписів п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", згідно яких судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до частини 2 статті 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позову, судовий збір у даній справі з відповідача в дохід бюджету стягненню не підлягає.
Керуючись ст. 4, 13, 20, 73-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича (Україна, 80033, Львівська обл., Сокальський р-н, село Тартаків (з), вул. Шевченка, будинок 42, код ЄДРПОУ 25235046) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (Україна, 01601, місто Київ, вул. Бастіонна, будинок 6, код ЄДРПОУ 37567646) про стягнення 3 000 029,00 грн відмовити повністю.
Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано: 27.05.2026.

Суддя І.В.Усатенко