ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3397/25 Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/1443/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року     м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Токовенко Олексія Володимировича на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2025 року, у цивільній справі № 638/3397/25, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовна заява мотивована тим, що 22.01.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 03.08.2021 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу та початку повномасштабного вторгнення відповідач виїхала у невідомому напрямку, залишивши дитину на позивача, наразі місцезнаходження відповідача невідоме. Про сина піклується батько, дитини з батьком довірливі стосунки, він відчуває підтримку. Дитина з матір`ю контакт не підтримує. Матір ухиляється від виконання своїх обов`язків. У зв`язку з чим позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_1 . 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Токовенко Олексій Володимирович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішити питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України.
Вказав, що незважаючи на очевидність цих фактів і підтверджену матеріалами справи тривалу бездіяльність матері, суд першої інстанції дійшов хибного та суперечливого висновку про відсутність вини відповідачки, обмежившись формальним тлумаченням поняття «ухилення від виконання батьківських обов`язків». Суд неправомірно ототожнив наявність вини з наявністю кримінального чи адміністративного переслідування або інших документальних підтверджень насильницьких дій, ігноруючи правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, згідно з якою винне ухилення полягає не лише у вчиненні протиправних дій, а й у тривалому свідомому невиконанні обов`язків щодо виховання, спілкування та забезпечення дитини, незалежно від притягнення особи до будь-якої відповідальності. Таким чином, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки фактичні дані, які беззаперечно свідчать про систематичне ухилення відповідачки від виховання, були безпідставно проігноровані, а належні та допустимі докази - оцінені вибірково й неповно.
Зазначив, що суд першої інстанції неправильно витлумачив та застосував зміст пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, фактично ототожнивши поняття «ухилення від виконання батьківських обов`язків» з наявністю судового чи адміністративного рішення, що констатує таке ухилення, або з притягненням до кримінальної чи адміністративної відповідальності. Такий підхід є формалістичним і суперечить усталеній правозастосовній практиці Верховного Суду, згідно з якою винне ухилення від виконання батьківських обов`язків може бути встановлене на підставі фактичних обставин (відсутності участі у вихованні, матеріальному забезпеченні, піклуванні та спілкуванні з дитиною), незалежно від наявності формального притягнення до відповідальності (див. постанови Верховного Суду у справах № 607/15704/22 від 29.11.2023, № 545/560/21 від 06.09.2023, № 686/16892/20 від 29.07.2021 та ін.). У справі, яка розглядається, матеріали містять безпосередні та опосередковані докази, що в сукупності свідчать про стале та систематичне самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків з 2021 року, а саме: акти обстеження умов проживання, довідки навчального закладу щодо відсутності участі матері в освітньому процесі, висновок фахівця-психолога про емоційну дистанцію дитини від матері і стійку прихильність до батька, письмові пояснення осіб, які безпосередньо знають обставини життя дитини, а також наявне в матеріалах рішення про стягнення аліментів із відповідачки. Ці докази не лише взаємоузгоджуються, а й створюють переконливу картину того, що саме батько здійснює всі батьківські функції, тоді як мати тривалий час перебуває у стані фактичного невиконання своїх обов`язків.
Зауважив, що суд першої інстанції безпідставно не надав належної правової оцінки обставині, що в матеріалах справи наявне рішення про стягнення з відповідачки - ОСОБА_2 - аліментів на користь позивача для утримання спільної дитини. Наявність такого рішення є юридично значущим фактом, який беззаперечно підтверджує, що: дитина фактично проживає разом із батьком - позивачем, який самостійно забезпечує її потреби; відповідачка не виконує свій обов`язок із матеріального утримання дитини, що є одним із ключових складників батьківських обов`язків, визначених статтями 150, 180, 181 Сімейного кодексу України; мати свідомо самоусунулась від виконання як матеріальних, так і моральних функцій, притаманних статусу батьків.
Вказав, що відмова у виклику та допиті свідків позбавила позивача можливості реалізувати гарантоване статтями 12 та 13 ЦПК України право на доведення своїх вимог у змагальному процесі та право на ефективний захист, чим фактично було порушено баланс процесуальних прав сторін. Така бездіяльність суду суперечить і правовій позиції Верховного Суду де наголошено, що не дослідження судом доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, є підставою для скасування рішення як ухваленого з порушенням принципу змагальності та об`єктивності розгляду справи. Унаслідок відмови суду допитати свідків залишилися невстановленими ключові фактичні обставини, що характеризують поведінку відповідачки, ступінь її участі у вихованні дитини, частоту спілкування з нею, а також умови проживання та виховання неповнолітнього. Таке неповне дослідження доказів свідчить про однобічність і неповноту судового розгляду, що є істотним порушенням норм процесуального права та підставою для скасування рішення згідно з пунктом 3 частини першої статті 376 ЦПК України.

У письмовому відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.
Вказала, що рішення суду містить належне обґрунтування того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку не відповідало б інтересам дитини, а апеляційна скарга не спростовує цих висновків жодними новими чи належними аргументами. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову та попереджаючи відповідача про зміну ставлення до дитини, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами, які були б у своїй сукупності достатніми, не доведено позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 січня 2010 року було укладено шлюб.
Під час перебування у шлюбі з відповідачем позивач народила дитину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Красноградського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №95 (а.с.11).
03 серпня 2021 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 серпня 2021року.
Актом обстеження матеріально- побутових умов сім`ї, складеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Карлівської міської ради - за заявою ОСОБА_1 (позивача) було обстежено умови сім`ї за адресою АДРЕСА_1 . Кількість членів сім`ї - 2, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_1 син заявника. ОСОБА_1 навчається у Попівській гімнзії №1. Житловий будинок перебуває у користуванні. За вказаною адресою проживає заявник та його син без реєстрації. ОСОБА_1 , працює без оформлення трудових відносин, син навчається у восьмому класі. У помешканні меблі, побутова техніка, предмети домашнього вжитку старого та нового зразка. 
Згідно акту про проживання особи без реєстрації від 14.02.2025, складеного власником будинку\представником домогосподарства та уповноваженою посадової особою виконавчого комітету міської ради - Ятчик В.В. (позивач) та ОСОБА_1 (син) проживають без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .
Актом обстеження умов проживання від 18.02.2025, складеного начальником служби у справах дітей - на підставі заяви ОСОБА_1 з метою надання копії акту проведено обстеження за адресою АДРЕСА_1 . Умови проживання: У помешканні тепло, є меблі, побутова техніка, наявні продукти харчування. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у дитини є спальне місце, постільна білизна, визначене місце навчання, достатньо одягу, взуття, відповідно до віку та сезону. Для дитини створені належні умови для проживання. 
Як вбачається з листа від 14.02.2025 за №72 класним керівником ОСОБА_3 та директором Попівської гімназії №1 Карлівської міської ради Пильгук І. зазначено, що зі слів класного керівника ОСОБА_1 навчається у восьму класі. Батько ОСОБА_1 піклується про сина, забезпечує всім необхідним: навчальним приладдям, одягом, харчуванням. Він бере активну участь у шкільному житті дитини, цікавиться його поведінкою та успішністю, підтримує його морально та матеріально. У дитини з батьком довірливі стосунки, він відчуває підтримку та турботу батька. Суттєву допомогу у вихованні та підтримці хлопчика надає баба ОСОБА_4 . Мати дитини не відвідує навчальний заклад, не бере участь у вихованні, не цікавиться життям сина. Дитина неодноразово висловлювала думку, що мати не підтримує з ним зв`язку, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться навчанням. 
Довідкою від 13.02.2025 №68 директора Попівської гімназії №1 підтверджується, що мати учня, ОСОБА_2 дійсно не бере участі у вихованні сина, не цікавиться успішністю дитини, не спілкується з учителем, батьківські збори не відвідує, не підтримує тісний контакт із школою.
14.02.2025 директором Попівської гімназії №1 видано довідку, у якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно навчається у вказаному навчальному закладі. 
Згідно з медичною довідкою, висновком від 17.02.2025 - ОСОБА_5 , лікар загальної практики - сімейної медицини Попівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, підтверджує, що дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під його медичним наглядом з лютого 2023 року по теперішній час. Протягом усього періоду спостереження на прийомі з дитиною приходив виключно батько ОСОБА_1 . Він регулярно приводить дитину на планові огляди, звертається за консультаціями у разі захворювання, виконує всі медичні рекомендації. Протягом періоду медичного нагляду мати дитини ОСОБА_2 жодного разу не з`являлася у закладі охорони здоров`я, не була присутня на жодному огляді та не зверталася за інформацією щодо стану дитини. На прийомах, під час опитування, дитина неодноразово зазначала, що мати не проживає разом із нею, не цікавиться її життям, не дзвонить, не піклується, не приходить у гості і не приймає жодної участі у догляді чи вихованні, та зазначала про повну відсутність контакту з матір`ю. Зі слів батька мати повністю самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не надає матеріальної допомоги. На підставі особистих спостережень, медичних записів та свідчень дитини можна зробити беззаперечний висновок, що фактично догляд, виховання та забезпеченням життєдіяльності дитини здійснюється виключно батьком, а мати повністю ухиляється від виконання своїх обов`язків. 
До матеріалів справи позивачем також долучення копії пояснень ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у яких зазначено, що фактично вихованням дитини ОСОБА_1 займається його батько ОСОБА_1 , а мати дитини ОСОБА_2 участь у вихованні не бере. 
Відповідно до консультативного висновку спеціаліста - кандидата психологічних наук, доцента ОСОБА_8 - ОСОБА_1 спроможний надавати оцінку відношенню кожного з батьків до нього, виявляти прихильність до когось з батьків. Батько є авторитетом для сина, реалізує його відповідне матеріальне становище та психологічне забезпечення, ОСОБА_1 тягнеться до батька і хочу бути з ним поряд завжди. ОСОБА_1 має індивідуально- психологічні особливості. Інтелектуальної - емоційна сфера відображає певне скомпенсоване замороження у психічному розвитку має відповідність до 10-11 річного віку. Хлопець добрий, помірковно відкритий, не має амбіцій, але потребує схвальної підтримки щодо розвитку. Син ставиться до батька з любов`ю, довірою та повагою, що проявляється у бажанні бути на нього схожим у поведінці та вчинках, допомагати йому у веденні домашнього господарства та проявляти турботу. Син відчуває психологічне страждання від спогадів про час перебування з матір`ю та її співмешканцем, образу та навчену безпорадність - як спосіб реагування на фізичне та психологічне насилля, відсутність матері поряд, особливо, коли він потребує її присутності. Батько здатен створити оптимальні умови для розвитку та виховання дитини. У дитини виявлено ознаки наслідків психологічного насилля: образи, приниження, ігнорування потреб, як у позитивних емоціях, так і в кількості та повноцінності їжі та сну. Внаслідок дій матері та її співмешканця мала місце психічна травматизація дитини. Дитина виявлення до матері відчуття небезпеки - бо мама спостерігала і не перешкоджала насильницькому вихованню сина її співмешканцем, проявляла емоційних холод та байдужість до страждань свого сина. ОСОБА_1 не має стійкого бажання проживати з матір`ю та мотивує це тим, що її давно немає у його житті. Поряд лише батько і бажання жити виключно з ним. 
Згідно з висновком Служби у справах дітей виконавчого комітету Карлівської міської ради 15.08.2025, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_1 (а.с.107-108).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.
Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).
У постанові від 04 квітня 2024року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження №61-13923св23).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що після розлучення відповідач мешкає окремо, побутом і матеріальним становищем сина не переймається та ухиляється від участі у вихованні і утриманні їхньої дитини, перешкоджає у можливості виїзду з дитиною на відпочинок за кордон, жодного разу не намагався отримати інформацію щодо сина та його здоров`я. 
Однак, судом не встановлено та позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, негідної поведінки, яка негативно впливає на дитину. 
Неактивність або певна бездіяльність ОСОБА_2 як матері з урахуванням наведеного вище є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.
Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
При цьому колегія суддів враховує, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Отже, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_1 , надав такі пояснення на запитання, що він навчається у гімназії, мешкає з батьком. Матір свою знає. Утримання займається тільки батько. З 2022 року з батьком вони мешкають у с. Попівка у будинку діда та баби. До цього він жив у м. Харкові. З батьком живе з 2021 року, до цього жив з матір`ю. Він самостійно вирішив проживати з батьком, оскільки матір його не любила, постійно била його зі своїм співмешканцем і він вирішив піти жити до батька. Матір алкоголь не вживає, вона його не любить. Останній раз матір телефонувала йому на день народження. Зазначив, що хоче жити з батьком, оскільки він його забезпечує, дбає про нього, бажання повернутися до матері у нього немає. 
Суд враховує думку дитини при вирішенні даної справи, проте така думка не може бути єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Окрім того, суд звертає увагу, що неповнолітнім ОСОБА_1 хоча і зазначено, що матір його била, проте вказаний факт не підтверджений жодним доказом, інших обставин, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_2 допускає протиправну поведінку щодо дитини не зазначено. 
В судовому засіданні в суді першої інстанції суд заслухав думку неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зазначив, що бажає, щоб ОСОБА_2 позбавили батьківських прав по відношенню до нього.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, виконав позитивний обов`язок держави, визначений ст. 171 СК України, заслухав думку дитини та надав їй оцінку.
Отже, апеляційний суд зазначає, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою надзвичайні правові наслідки.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Під час вирішення справи, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.
Колегія суддів вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення його батьківських прав.
Під час розгляду справи ОСОБА_2 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав щодо сина та висловлює бажання щодо спілкування та виховання дитини. 
Позивач не надав будь-яких доказів необхідності розірвання сімейних зв`язків матері з дитиною, які дозволили б виснувати про недотримання судом критерію пропорційності під час ухвалення рішення про відмову у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав.
Щодо висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Карлівської міської ради 15.08.2025, як органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає.
За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 932/2483/21, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 07.02.2022 у справі № 759/3554/20).
За наведених обставин, суд першої інстанції вірно не погодився із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дитини, адже в даному випадку не доведено, що є доцільним вжиття саме крайнього заходу впливу на матір ОСОБА_2 , як позбавлення її батьківських прав.
Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 
Таким чином, не представлено достатньо доказів злісного, свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, зокрема даних про те, що вона притягувалася адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до відповідача не застосовувалося. 
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц) .
За таких обставин, достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не встановлено. 
Слід зазначити, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши усі наявні у справі докази, дійшов до правильного висновку про застосування до відповідача попередження про неприпустимість у подальшому порушення нею батьківських обов`язків щодо ОСОБА_1 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не ґрунтуватиметься на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Щодо тверджень апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції не прийняті до уваги письмові показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає, що самі по собі зазначені свідками обставини щодо того, що відповідач не у достатній мірі спілкується з дитиною, не бере участь у вихованні, не цікавиться успіхами у навчанні дитини, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Крім того, надані пояснення навіть не посвідчені нотаріально, вказані особи не попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, не приводилися до присяги. З клопотанням про допит вказаних осіб у якості свідка позивач до суду не звертався.
Щодо наданої медичної довідки, висновку, складеного лікарем ОСОБА_5 17.02.2025, у якій зроблено висновок, що фактичний догляд, виховання та забезпечення життєдіяльності дитини здійснює виключно батько, а мати повністю ухиляється від виконання своїх зобов`язань.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, за скаргою ОСОБА_2 адміністрацією КНП «Карлівський ЦПМСД» створено комісію для проведення службовою перевірки, за рекомендацією якої, наказом керівника від 31.03.2025 №60 притягнуто до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_10 шляхом оголошення догани. Наказом т.в.о. директора від 31.03.2025 №61 медичну довідку визнано недійсною. Отже, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вказану довідку як доказ невиконання ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки вона визнана недійсною відповідно до наказу КНП «Карлівський ЦПМСД» «Про скасування медичної довідки від 17.02.2025» від 31 березня 2025 року №61 (а.с.92 на звороті).
Наданий висновок психолога судом першої інстанції був оцінений судом у сукупності з іншими доказами і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав, він не містить обґрунтування щодо позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини.
Таким чином, надані позивачем довідки директора Попівської гімназії №1 Карлівської міської ради також не можуть безумно свідчить про невиконання ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина, оскільки директор та класний керівник, з чиїх слів і було складено довідки, спілкуються з дитиною тільки в межах школи та не можуть знати про те чи цікавиться життям дитини ОСОБА_2 поза межами навчального закладу. Зазначення про те, що батько відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини свідчить лише про те, що ОСОБА_1 виконує свої батьківські обов`язки, а не про те, що матір дитини не виконує їх. 
ОСОБА_2 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. 
Також, написання ОСОБА_2 заяв до суду, ініціювання нею службової перевірки у лікарні, яка видала довідку про її невиконання батьківських прав, що свідчить про її інтерес до дитини та своїх батьківських обов`язків. 
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Отже, матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва або засуджена за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позову.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від  12 січня 2026 року у справі № 708/1440/24 (провадження № 61-14651св25).
Аргументи скарги про те, що з відповідача судовим наказом було стягнуто аліменти, колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт стягнення аліментів або наявність заборгованості з їх сплати не є беззаперечною підставою для позбавлення батьківських прав.
Суд першої інстанції обґрунтовано попередив матір про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_1 . Апеляційний суд наголошує, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків у подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (див.: постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 10 грудня 2025 року у справі № 179/1100/24).
Отже, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду по суті вирішення спору, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин.
На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Токовенко Олексія Володимировича -залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2025 року-залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 30 червня 2026 року.
 
Головуючий     В.Б. Яцина 

Судді колегії        Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук