КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 361/3889/24 Головуючий у суді першої інстанції - Писанець Н.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4757/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

ПОСТАНОВА
Іменем України

11 травня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року по цивільній справі за позовом Комунального підприємства Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

встановив:

У квітні 2024 року КП «Броваритепловодоенергія» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 - знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, в якому КП «Броваритепловодоенегрія» надаються послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, згідно рішень ВК Броварської міської ради Київської області від 11.01.2011 №8 та №877 від 24.11.2020.
Позивач зазначав, що  ОСОБА_1 є споживачем комунальних послуг, що надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . 
Внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати спожитих житлово-комунальних послуг утворилась заборгованість: 
за постачання теплової енергії та гарячої води за період з 01.11.2016 по 01.03.2024р у розмірі 58 141,50 грн, 
за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.02.2021 по 01.03.2024 в сумі 2342,35 грн, 
за обслуговування внутрішньобудинкових систем за період з 01.04.2013 по 01.03.2024 в сумі 3215,93 грн.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у вказаному розмірі, а також понесені судові витрати у розмірі 3431,00 грн.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, КП «Броваритепловодоенергія» подало до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не обґрунтував (вимоги п. 5 ч. 4 ст. 265 ЦПК України) в своєму рішенні чому він застосував лише норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875 IV, окремі положення якого втратили чинність 10.06.2018, а в цілому закон втратив чинність 01.05.2019. Судом не застосовано норми діючого Закону України «Про житлово комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII.
Зазначає, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Стверджує, що висновок суду про те що відповідач не проживав в квартирі, а тому не користувався послугами та не зобов`язаний сплачувати - є хибним, оскільки відповідач зареєстрований за спірною адресою, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Тому  ОСОБА_1 є споживачем комунальних послуг за спірною адресою та належним відповідачем по справі.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надходив.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 63 699,78 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази укладення між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, а також того, що відповідачу направлялась пропозиція щодо укладення такого договору та відповідний розрахунок заборгованості. Крім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 проживає та/або зареєстрований в вищевказаній квартирі та отримав ті житлово-комунальні послуги, за які позивач просить суд стягнути з нього оплату.
Колегія суддів не погоджується із цими висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Правовідносини між виконавцем послуг з постачання централізованого опалення, гарячого водопостачання та споживачем - фізичною особою регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII, Законом України, «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875 IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Частиною 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», редакція якого діяла до 9 грудня 2017 року, та частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Поняття виробника та постачальника комунальних послуг також визначено Положенням про порядок розрахунків за комунальні послуги між виробниками (постачальниками), виконавцями і споживачами послуг водопостачання, водовідведення і теплопостачання в умовах використання засобів обліку споживання води і теплової енергії в житловому фонді та підвищення економічної зацікавленості споживачів у їх встановленні за власні кошти, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року N 55, відповідно до якого виробниками (постачальниками) холодної і гарячої води та теплової енергії є підприємства і організації, які за договорами надають виконавцям та споживачам комунальні послуги; виконавцями послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають комунальні послуги споживачам (житлово-експлуатаційні та інші організації). У деяких випадках виробники (постачальники) послуг можуть бути і виконавцями послуг (наприклад, для власників приватних будинків), а споживач - це фізична або юридична особа, що користується комунальними послугами.
Зазначені норми законодавства чітко визначають, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам.
Встановлено, що КП «Броваритепловодоенергія» є надавачем послуг постачання теплової енергії, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення відповідно до рішень Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 11 січня 2011 року № 8 та від 24 листопада 2020 року № 877, технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем відповідно до рішень Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 01 березня 2013 року № 94 та від 23 січня 2018 року № 56.
З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Правовідносини з постачання фізичними особами центрального опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила).
Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води.
Відповідно до ч. 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року договір про надання послуг з центрального опалення, послуг з центрального постачання холодної води, послуг з центрального постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач розмістив публічні договори на своєму вебсайті https://www.brovteplo.com.ua/about-us/publichnijdogovir. Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами. Такі договори є договорами приєднання, а може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови.
Відповідно до норм ЦК України, якщо особа вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, то договір вважається укладеним.
Підключення будинку до мереж водопостачання, централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем.
Відповідач від мереж водопостачання, централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовився (не відключався).
Тому виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з водопостачання централізованого опалення та постачає гарячу воду, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату послуг, а споживач має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, пунктів 18, 20, 30 Правил, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Встановлено, що  ОСОБА_1 з 17.09.1992 зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1 , що підтверджується листом ВРМПФО ЦО «Прозорий офіс» від 23.04.2024 (а.с. 38), тобто, є споживачем комунальних послуг, що надаються позивачем за вказаною адресою.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно, відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.
Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 462/1232/23 (провадження № 61-16076св23).
З матеріалів справи випливає, що ОСОБА_1 за період часу з 01 жовтня 2020 року до 29 лютого 2024 року без укладення індивідуальних договорів фактично користувався житлово-комунальними послугами з водопостачання, постачання теплової енергії та обслуговуванням внутрішньобудинкових систем теплопостачання, а тому, як споживач зобов`язаний оплачувати фактично спожиті житлово-комунальні послуги.
Як видно із наданих позивачем розрахунків, заборгованість по квартирі АДРЕСА_1  складає: 
за постачання теплової енергії та гарячої води за період з 01.11.2016 по 01.03.2024 у розмірі 58 141,50 грн, 
за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.02.2021 по 01.03.2024 в сумі 2342,35 грн, 
за обслуговування внутрішньобудинкових систем за період з 01.04.2013 по 01.03.2024 в сумі 3215,93 грн.
Відповідач вказану заборгованість не спростував, доказів повної чи часткової сплати заборгованості суду не надав. Посилання у відзиві на позовну заяву на необґрунтованість наданих позивачем розрахунків є безпідставними, оскільки розрахунки заборгованості є детальними та містять повну інформацію щодо періодів здійснення нарахувань, тарифів та здійснених оплат. 
Жодних претензій щодо якості наданих послуг чи звернень щодо правильності нарахувань/перерахунку, відповідач позивачу не заявляв. Відсутні у матеріалах справи також докази того, що відповідач звертались до позивача щодо актуалізації даних по особовому рахунку, зокрема, щодо кількості зареєстрованих осіб та наявності пільг зі сплати вартості комунальних послуг.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача.
Разом з цим, апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач заявляв про застосування наслідків спливу строків позовної давності.
Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється спеціальна позовна давність тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.
Так, за загальним правилом перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить при визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Суд першої інстанції встановив, що платежі за житлово-комунальні послуги здійснюються регулярно, що стверджується довідкою про нарахування та сплату, тому в даному випадку строк позовної давності переривається регулярним внесенням платежів.
Окрім того, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено виконання грошового зобов`язання щомісячними платежами, право позивача як виконавця послуг вважається порушеним з моменту недотримання споживачем строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28.08.2019 у справі №456/2900/14.
Як вбачається із наданого суду розрахунку, позивач просив стягнути заборгованість за періоди: 
з 01.11.2016 по 01.03.2024 за постачання теплової енергії та гарячої води, 
з 01.02.2021 по 01.03.2024 за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, 
з 01.04.2013 по 01.03.2024 за обслуговування внутрішньобудинкових систем.
Разом з цим, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS - CоV - 2» на всій території України встановлено карантин з 12.03.2020 до 22.05.2020, дія якого постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641 (з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956), від 09.12.2020 № 1236 продовжена до 30.06.2021.
З урахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з квітня 2017 року.
Як видно із наданих позивачем розрахунків, заборгованість у межах строків позовної давності, тобто, за період з квітня 2017 року по 01 березня 2024 року становить: 
за постачання теплової енергії та гарячої води - 51 941,24 грн, 
за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення - 2342,35 грн, 
за обслуговування внутрішньобудинкових систем - 2793,21 грн,
і така заборгованість підлягає стягненню з відповідача.
З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у межах строку позовної давності.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно з частинами 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, а відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6782,93 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» заборгованість за період з квітня 2017 року по 01 березня 2024 року: за постачання теплової енергії та гарячої води - 51 941,24 гривень,  за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення - 2342,35 гривень, за обслуговування внутрішньобудинкових систем - 2793,21 гривень.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» судовий збір у розмірі 6782,93 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Реквізити сторін: 
Позивач: Комунальне підприємство Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броваритепловодоенергія» (07401, Київська обл., м. Бровари, вул. Грушевського Михайла, 3А, код ЄДРПОУ 13711949)
Відповідач:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома