Справа № 451/827/26
Провадження № 1-кп/451/123/26 

ВИРОК
іменем України
02 липня 2026 року місто Радехів

Радехівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
секретаря ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Радехів обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 13.04.2026 за №12026141280000064 про обвинувачення про обвинувачення 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який народився ум. Радехів Львівської області, українця, громадянина України, з освітою середньою-спеціальною, слюсара ТзОВ «Галичина», не одруженого, не депутат, не адвокат, не нотаріус, на утримані неповнолітніх дітей не має, який зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше судимого 09.12.2025 вироком Радехівського районного суду Львівської області № 415/1973/25 за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 9 350 грн,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, 
де сторонами виступають з боку:
обвинувачення - прокурор Радехівського відділу Шептицькоїокружної прокуратури Львівської області ОСОБА_4 , 
захисту - обвинувачений  ОСОБА_3 
за участю прокурора, обвинуваченого, 
установив:
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним:
ОСОБА_3  умисно не виконав постанови суду, що набрали законної сили, будучи особою, раніше судимою за злочин передбачений ст. 382 КК України.
Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.
Суд встановив, що 13 травня 2025 року постановою Радехівського районного суду Львівської області ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень передбачених ч.1 ст. 130, ч. 1 ст. 122-2 та ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч чотириста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на п`ять років.
Крім цього, постановою Радехівського районного суду Львівської області від 22 травня 2025 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч чотириста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, з позбавлення права керування транспортними засобами на п`ять років.
Однак, ОСОБА_3 , діючи умисно, будучи особою раніше судимою за злочин, передбачений ч.1 ст. 382 КК України, оскільки попередня судимість не погашена та не знята у встановленому законом порядку, будучи належним чином ознайомлений щодо прямої заборони - позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість їх виконання, підриваючи авторитет органів правосуддя України в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 12.04.2026, близько 19.10 год. керував транспортним засобом, а саме мотоциклом, марки «LIFAN LF175-2E», на вул. Галицькій, 1 у місті Радехів Шептицького району Львівської області, яким здійснював керування, до часу зупинення його на цьому мотоциклі, а саме о 19:10 год. працівниками СРПП Відділення поліції №1 Шептицького РВП ГУНП у Львівській області.
Тим самим,  ОСОБА_3  умисно не виконав постанови суду, що набрали законну силу, будучи особою, раніше судимою за злочин передбачений ст 382 КК України, вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.3 ст. 382 КК України.
Позиція сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений  ОСОБА_3 свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 382 КК України визнав повністю та пояснив, що вчинив кримінальне правопорушення за вказаних в обвинувальному акті обставин. Ствердив, що дійсно був позбавлений права керування транспортними засобами на строк п`ять років, однак сів за кермо 12.04.2026, оскільки їхав до дівчини. Шкодує про вчинене. Повідомив суду, що штрафи ним усі сплачено та що він готовий нести відповідальність. В даний час він транспортний засіб продав, щоб не було спокуси їздити. У вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати, не позбавляти волі та запевнив, що зробив для себе правильні висновки.
Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор ОСОБА_4 просила визнати  ОСОБА_3  винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 382 КК України, та призначити йому покарання в межах санкції статті у виді трьох років позбавлення волі із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами на строк три роки, застосувавши ст.ст.75,76 КК України. 
Визначений обсяг доказів, які підлягають дослідженню, та встановлений порядок їх дослідження:
враховуючи те, що обвинувачений  ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України визнав повністю, не оспорює фактичні обставини справи і суд встановив, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та роз`яснивши їм положення даної статті, а саме про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів і про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин провадження в апеляційному порядку, суд визнав дослідження доказів відносно фактичних обставин справи недоцільним та обмежив їх дослідження допитом лише обвинуваченого, дослідженням даних, які характеризують особу обвинуваченого.
Мотиви суду, оцінка та висновки.
Дії  ОСОБА_3 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 382 КК України, як умисне невиконання постанов суду, що набрали законної сили, будучи особою, раніше судимою за злочин передбачений ст. 382 КК України.
За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За правилами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин під час судового розгляду покладається на прокурора.
Показання обвинуваченого у судовому засіданні послідовні та логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.
Отже, своїми умисними діяннями, які виразились в умисному невиконанні постанов суду, що набрали законної сили, будучи особою, раніше судимою за злочин передбачений ст. 382 КК України,  ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 382 КК України, його вина доведена у повному обсязі і підтверджується доказами, які є у матеріалах кримінального провадження, обвинуваченим не оспорюються.
Призначення покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому у даній справі суд суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання необхідно призначати до реального відбування тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Орган пробації у досудовій доповіді від 26.06.2026 встановив середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та вважає, що виправлення обвинуваченого  ОСОБА_3  можливе без ізоляції від суспільства ( а. с. 28-29).
При призначенні міри покарання обвинуваченому  ОСОБА_3  суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відносяться до тяжкого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання:
Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого  ОСОБА_3  є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 66 КК України); визнання вини, оплата штрафів за постановами суду у повному обсязі (ч. 2 ст. 66 КК України)..
Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого  ОСОБА_3  судом не встановлені.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Приймаючи до уваги наведені обставини у сукупності, враховуючи, що обвинувачений  ОСОБА_3 , дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, враховуючи обставини справи, а також особу обвинуваченого, котрий раніше згідно ст. 89 КК України, не судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра з постійним місцем проживання, його роль у вчиненні кримінального правопорушення та поведінку до і після вчинення такого, суд доходить висновку, що виправлення  ОСОБА_3  можливе не лише в умовах ізоляції від суспільства, тому останньому необхідно призначити покарання у позбавлення волі.
Разом з цим, враховуючи щире каяття обвинуваченого у вчиненні даного кримінального правопорушення, активне сприяння у розкритті злочину та те, що обвинувачений сплатив усі штрафи за постановами суду, характеризуючі дані на особу обвинуваченого, а також позицію прокурора, висловлену в судових дебатах, щодо можливого призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.ст.75,76 КК України, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття покарання, а тому його необхідно звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, визначивши іспитовий строк, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
На думку суду, саме таке покарання буде справедливим та законним з урахуванням всіх фактичних обставин кримінального провадження У їх сукупності, а також буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень ним та іншими особами, буде відповідати принципу співрозмірності конкретного кримінального протиправного діяння, вчиненого обвинуваченим з призначеним йому покаранням, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Щодо тривалості іспитового строку, то суд зауважує, що іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки. Встановлення іспитового строку полягає і в тому, що за засудженою особою здійснюється контроль з боку органів виконання покарання. Крім того, іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.
Встановлення в даному випадку судом іспитового строку один рік є виправданим з врахуванням особи обвинуваченого, який раніше судимий, і достатнім для того щоб засуджений довів своє виправлення без реального відбування основного покарання.
Згідно Висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 06.12.2021р. у справі №243/7758/20, якщо штраф, призначений за попереднім вироком, сплачено до моменту винесення нового вироку, то порядок та правила призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, визначені положеннями ч.1 ст.71, ч.3 ст. 72 КК України не застосовуються.
Враховуючи те, що покарання у виді штрафу за вироком Радехівського районного суду Львівської області від 09.12.2025 року обвинуваченим сплачено, а відтак підстав для застосування вимог ч.1 ст. 71 та ч.3 ст. 72 КК України немає, оскільки штраф, який вже сплачено за попереднім вироком не враховується при визначенні остаточного покарання.
Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
В ході досудового розслідування 23.04.2026 слідчим суддею Радехівського районного суду Львівської області  ОСОБА_3  обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання на строк два місяці, починаючи з 23.04.2026 до 23.06.2026, який за клопотання сторони обвинувачення не продовжувався.
Процесуальні витрати відсутні.
Питання про долю речових доказів, необхідно вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку у день його проголошення.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 100, 349, 368-371, 373-376, 392, 395, 615 КПК України, суд
ухвалив:
визнати  ОСОБА_3  виннуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України та призначити йому покарання у виді у виді трьох років позбавлення волі із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами на строк три роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_3  від відбування основного покарання, з іспитовим строком один рік.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на  ОСОБА_3  такі обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
Запобіжний захід щодо обвинуваченого  ОСОБА_3  до набрання вироком законної сили не обирати.
Речові докази у кримінальному провадженні: два відеозаписи, де відображено керування транспортним засобом ОСОБА_3 , які записано на оптичний лазерний диск, залишити у матеріалах кримінального провадження№12026141280000064 від 13.04.2026.
Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Радехівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляції учасниками судового провадження протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору. 

Головуючий суддя	ОСОБА_5  	

Вирок суду виготовлений у нарадчій кімнаті в одному примірнику.