ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
06.05.2026 	Справа № 910/16219/25	

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Ліпіної В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу 
за позовом Акціонерного товариства «Альтбанк», м.Київ 
до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях», м. Київ
до відповідача 2:  ОСОБА_1 , м.Київ 
про стягнення солідарно заборгованості,

За участю представників сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача 1: не з`явився
від відповідача 2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Альтбанк» до відповідача 1.Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях», 2. ОСОБА_1 про стягнення солідарно: 
- за договором про надання гарантії №116351/ А-0135 від 24.01.2024 заборгованості у сумі 9 295 237,41 грн, яка складається з: простроченого тіла кредиту - 4 763 183,18 грн, прострочених відсотків за кредитом в розмірі 1 787 662,47грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією 4075 грн, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ- 1 909 044,79грн, 3% річних в сумі 192 547,67грн та інфляційних витрат в розмірі 638 724,30грн;
- за договором про надання гарантії №116351/ А-0136 від 24.01.2024 заборгованість та штрафні санкції у сумі 8 536 774,08 грн, яка складається з: простроченого тіла кредиту - 4 334 168,82грн, прострочених відсотків за кредитом - 1 657 398,77грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією - 4075 грн, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ- 1 765 541,72грн, 3% річних- 178 467,92 грн та інфляційних витрат - 597 121,85грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем 1 порушено умов вказаних вище договорів в частині своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів та комісій. 
Разом із позовом позивачем було подано заяву про застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту рахунки відповідачів у банківських установах, рухоме та нерухоме майна відповідача 2. 
Ухвалою від 29.12.2025 в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 
Ухвалою від 06.01.2026 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04.02.2026.
У зв`язку із перебуванням судді Князькова В.В. на лікарняному 04.02.2026 судове засідання не відбулось.
Ухвалою від 04.03.2026 судом призначено підготовче засідання на 04.03.2026.
04.03.2026 судом відкладено підготовче засідання на 25.03.2026.
25.03.2026 підготовче засідання відкладено на 08.04.2026.
У зв`язку із перебуванням судді Князькова В.В. на лікарняному 08.04.2026 судове засідання не відбулось.
Ухвалою від 20.04.2026 судом було призначено підготовче засідання на 29.04.2026.
28.04.2026 відповідачем 2 було подано заяву про відстрочення виконання рішення на 1 рік та заяву про зменшення на 100% розміру пені, 3% річних, інфляційних втрат, прострочених відсотків по кредиту та комісії. 
29.04.2026 позивачем було подано заперечення на заяви відповідача 2 про зменшення на 100% розміру пені, 3% річних, інфляційних втрат, прострочених відсотків по кредиту та комісії.
29.04.2026 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.05.2026.
01.05.2026 відповідачем 2 подано відповідь на заперечення Акціонерного товариства «АЛЬТБАНК» щодо зменшення на 100% розміру пені, 3% річних, інфляційних втрат, прострочених відсотків по кредиту та комісії.
Також 01.05.2026 відповідачем 1 подано заяву про зменшення розміру пені на 100%, а також заяву про відстрочення на 12 місяців виконання судового рішення. 
Проти задоволення вказаних заяв відповідачів позивачем було подано письмові заперечення. 
Представник позивача у судове засідання 06.05.2026 не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повіломлений належним чином, що підтверджується протоколом попереднього судового засідання та розпискою.
Одночасно, 06.05.2026 через електронний суд надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи по суті через участь представника Акціонерного товариства «АЛЬТБАНК» у судовому засіданні по справі №320/26785/24, яке призначено Київським окружним адміністративним судом ухвалою від 08.04.2026 до розгляду на 06.05.2026 на 11:30.
Розглянувши вказане клопотання суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення з урахуванням такого.
Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. 
Порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права, а саме нормами Господарського процесуального кодексу України. 
Главою 4 роз. I Господарського процесуального кодексу України визначаються учасники судового процесу та їх права та обов`язки.
За п. 2 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Однак, це право не є абсолютним, оскільки учасники зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою (п. 3 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України ); а також подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначено наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Згідно з ч. ч. 1, 3 зазначеної норми неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Процедура і підстави для відкладення розгляду справи чітко передбачені у статті 202 Господарського процесуального кодексу України. Пунктом 2 частини першої згаданої статті визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засідання в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Верховний Суд у постанові від 14.07.2022 у справі № 260/4504/20 виклав правову позицію, відповідно до якої судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору. 
Судом вказувалось, що причиною неявки у судове засідання представником позивача вказано участь представника Акціонерного товариства «АЛЬТБАНК» у судовому засіданні по справі №320/26785/24, яке призначено Київським окружним адміністративним судом ухвалою від 08.04.2026 до розгляду на 06.05.2026 на 11:30.
Проте, суд зазначає, що дата розгляду справи по суті була погоджена представнком позивача у судовому засіданні 29.04.2026. Представником позивача про неможливість забезпечити явку через участь в судовому засіданні по справі №320/26785/24, яке призначено Київським окружним адміністративним судом ухвалою від 08.04.2026 до розгляду на 06.05.2026 на 11:30, суд не повідомлено. 
Крім того, позивачем до розглядуваного клопотання не додано жодних доказів здійснення представництва будь-якої особи у межах справи №320/26785/24 (ордер довіреність).
Отже, за висновками суду, позивачем не наведено суду поважних причин неявки у судове засідання, а отже, підстави для його відкладення відсутні. 
Представники відповідачів у судове засідання також не з`явились, проте про дату, час та місце розгляду справи були повідмолені належним чином, що підтеврджеєутьсчя наявними в матервалах справи повідомленнями про доставлення процесуальних документів до електронного кабінету. 
З огляду на неявку вказаних учасників судового процесу, суд зазначає таке. 
Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.
У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.
Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).
Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
Отже, за висновками суду, неявка відповідачів та позивача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 06.05.2026. 
В судовому засіданні 06.05.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, 

ВСТАНОВИВ:
Між Акціонерним товариством «АЛЬТБАНК» (далі-АТ «АЛЬТБАНК», Банк, Гарант, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СК «ШЛЯХ»(далі - ТОВ «СК ШЛЯХ», Принципал, товариство, Відповідач 1) укладено Договір про надання гарантії №116351/А-0135 від 24.01.2024 у (далі-Договір гарантії 1) та Договір про надання гарантії №116351/А-0136 від 24.01.2024 (далі-Договір гарантії 2).
Відповідно до умов п.п.1.1. Договору гарантії 1 встановлено, що у цьому договорі терміни вживаються у такому значенні: Бенефіціаром визначено- Акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ» (код ЄДРПОУ 30019801) (далі-Бенефіціар, АТ «УКРТРАНСГАЗ»). 
Крім того, даним пунктом договору також визначено Суму гарантії -5 871 815,04 грн., Строк гарантії - до 01.08.2024 включно, поняття Базового договору укладений між Принципалом та Бенефіціаром відповідно до Тендерної документації Договір № 2401000049 про закупівлю товарів(матеріально-технічних ресурсів від 18.01.2024 та надано визначення Тендерної документації-оголошення про проведення конкурентної процедури закупівлі, яке розміщене на веб-сайті інформаційно-телекомунікаційної системи «PROZRRO» за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender /UA-2023-12-08-010059-a, назва частини предмету закупівлі(лота): Лот №2 Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу, дата рішення Бенефіціара, яким затверджена тендерна документація 08.12.2023. 
Одночасно визначено поняття Гарантії - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк бере на себе грошові зобов`язання перед Бенефіціаром сплатити кошти в разі настання Гарантійного випадку, а саме, гарантія забезпечення виконання Базового договору, що надається відповідно до Базових відносин. Текст Гарантії міститься в Додатку 1 до Договору. 
Також, даним пунктом Договору гарантії визначено Спосіб надання гарантії- безпосередньо Принципалу у вигляді електронного документу шляхом направлення за допомогою засобами електронної пошти на адресу:uralisovskiy@ukr.net. 
Серед іншого, п. 1.1 Договору гарантії 1 визначено, що Сума покриття складає 1174363,01грн.
Строк внесення покриття - по 29.02.2024 включно, Рахунок покриття- рахунок у гривнях відкритий у АТ «АЛЬТБАНК» № НОМЕР_1 на якому обліковуються кошти для грошового забезпечення (покриття) виконання принципалом зобов`язань перед Банком. 
Відповідно до п. 2.1 Договору гарантії1 на умовах цього Договору Банк надає гарантію в сумі Гарантії на строк дії Гарантії в Спосіб надання Гарантії, а Принципал зобов`язується сплатити комісію, а також сплатити Регрес у Строк сплати Регресу та виконати інші обов`язки передбачені і Договором. 
Крім цього, п 1.1. Договору гарантії 1 визначено «Додаткові умови» відповідно до яких забезпечується перерахування всієї суми авансу, а саме: 5 871 815,04 гривень, який буде перерахований Бенефіціаром Принципалу, згідно умов договору № 2401000049 від 18.01.2024 року, з поточного рахунку Принципала № НОМЕР_2 відкритого в АТ «ПУМБ» на поточний рахунок Принципала, що буде відкритий в АТ «АЛЬТБАНК», в строк не пізніше 29.02.2024(включно).
У Договорі гарантії 1 сторони прогодили: регрес - це сума, сплачена банком за гарантією бенефіцару, на яку банк має право зворотної вимоги до принципала; строк сплати регресу - не пізніше наступного дня після дати виконання банком платежу за гарантією; кредит - сума своєчасно несплаченого принципалом регресу, яка відповідно до умов цього договору стала сумою наданого банком позичальнику кредиту, який позичальник зобов`язаний повернути банку; строк повернення кредиту - строк повернення кредиту, повністю, що спливає у 90-й календарний день після дня, в якому сплив строк сплати регресу; проценти - проценти від суми кредиту, які позичальник зобов`язаний сплатити банку за користування кредитом. Проценти нараховуються за правилами нарахування пароцентів; процентна ставка - фіксована процентна ставука у розмірі 25% відсотків річних від суми кредиту; правила нарахування процентів - протягом строку користування кредитом (з дня його отримання до дня його повернення) щоденно на суму фактичного залишку кредиту нараховуютьсяч проценти у розмірі процентної ставки; термін сплати процентів - останній календарний день кодного місяця. У місяці, в якому впливає строк повернення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити проценти в день, в якому спливає повернення кредиту. 
У п.12.1 договору №116351/А-0135 від 24.01.2024 вказано, що у разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання принципал на вимогу банку зобов`язаний ща кожен день прострочення сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що обчислюється від суми простроченого платежу. 
У п.12.3 сторони домовились про те, що період часу, протягом якого банк має право нараховувати неустойку (штраф, пеню) за цим договором, а принципал зобов`язаний сплатити таку неустойку за цим договором становить 5 років. 
Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до повного виконання ними своїх зобов`язань (п.14.1 договору №116351/А-0135 від 24.01.2024).
Банк зі свого боку виконав усі умови Договору гарантії №116351/А-0135 від 24.01.2024 й 24.01.2024 видав Банківську гарантію забезпечення повернення авансового платежу № 116351/А-0136 від 24.01.2024 зі строком дії по 01.08.2024 включно. 
Так відповідно до даної гарантії Банк прийняв на себе безвідкличні та безумовні зобов`язання повернення авансового платежу Бенефіціару в розмірі 5 871 815,04 гривень, отриманого Принципалом за Договором № 2401000049 про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) від « 8» січня 2024 року, укладеного за результатами закупівлі: Конструкції та їх частини (Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу (Лот №1 Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу, Лот №2 Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу)), по Лот №2 Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу, № оголошення UA-2023-12-08-010059-a, у випадку невиконання або неналежного виконання Принципалом зобов`язань за зазначеним договором. 
Також позивачем та відповідачем 1 було укладено договір про надання гарантії №116351/А-0136 від 24.01.2024 (Договір гарантії 2), де Гарантом визначено -Банк, а Принципалом -товариство. 
Відповідно до умов п.п.1.1. Договору гарантії 2 встановлено, що у цьому договорі терміни вживаються у такому значенні: Бенефіціаром визначено - Акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ»(код ЄДРПОУ 30019801)(далі-Бенефіціар, АТ «УКРТРАНСГАЗ»), крім того визначено Суму гарантії -5 543 159,16грн., Строк гарантії- до 01.08.2024 включно, поняття Базового договоруукладений між Принципалом та Бенефіціаром відповідно до Тендерної документації Договір № 2401000048 про закупівлю товарів(матеріально-технічних ресурсів від 18.01.2024 та надано визначення Тендерної документації-оголошення про проведення конкурентної процедури закупівлі, яке розміщене на веб-сайті інформаційно-телекомунікаційної системи «PROZRRO» за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender /UA-2023-12-08-010059-a, назва частини предмету закупівлі(лота): Лот №1 Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу, дата рішення Бенефіціара, яким затверджена тендерна документація 08.12.2023. Одночасно визначено поняття Гарантії - як спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк бере на себе грошові зобов`язання перед Бенефіціаром сплатити кошти в разі настання Гарантійного випадку, а саме, гарантія забезпечення виконання Базового договору, що надається відповідно до Базових відносин. Текст Гарантії міститься в Додатку 1 до Договору. Також, визначено Спосіб надання гарантії - безпосередньо Принципалу у вигляді електронного документу шляхом направлення за допомогою засобами електронної пошти на адресу:uralisovskiy@ukr.net. 
Пунктом 1.1 Договору гарантії 2 визначено, що Сума покриття складає 1108 631, 83грн.
Строк внесення покриття- по 29.02.2024 включно, Рахунок покриття- рахунок у гривнях відкритий у АТ «АЛЬТБАНК» № НОМЕР_1 на якому обліковуються кошти для грошового забезпечення(покриття) виконання принципалом зобов`язань перед Банком.
Відповідно до п. 2.1. Договору гарантії 2 на умовах цього Договору Банк надає гарантію в сумі Гарантії на строк дії Гарантії в Спосіб надання Гарантії, а Принципал зобов`язується сплатити комісію, а також сплатити Регрес у Строк сплати Регресу та виконати інші обов`язки передбачені і Договором. Крім цього, п. 1.1. Договору гарантії 2 також було визначено «Додаткові умови» відповідно до яких забезпечується перерахування всієї суми авансу, а саме: 5 543 159,16грн., який буде перерахований Бенефіціаром Принципалу згідно умов договору №2401000048 від 18.01.2024 року, з поточного рахунку Принципала № НОМЕР_2 відкритого в АТ «ПУМБ» на поточний рахунок Принципала, що буде відкритий в АТ «АЛЬТБАНК», в строк не пізніше 29.02.2024.
У Договорі гарантії №116351/А-0136 від 24.01.2024 сторони прогодили: регрес - це сума, сплачена банком за гарантією бенефіцару, на яку банк має право зворотної вимоги до принципала; строк сплати регресу - не пізніше наступного дня після дати виконання банком платежу за гарантією; кредит - сума своєчасно несплаченого принципалом регресу, яка відповідно до умов цього договору стала сумою наданого банком позичальнику кредиту, який позичальник зобов`язаний повернути банку; строк повернення кредиту - строк повернення кредиту, повністю, що спливає у 90-й календарний день після дня, в якому сплив строк сплати регресу; проценти - проценти від суми кредиту, які позичальник зобов`язаний сплатити банку за користування кредитом. Проценти нараховуються за правилами нарахування пароцентів; процентна ставка - фіксована процентна ставука у розмірі 25% відсотків річних від суми кредиту; правила нарахування процентів - протягом строку користування кредитом (з дня його отримання до дня його повернення) щоденно на суму фактичного залишку кредиту нараховуютьсяч проценти у розмірі процентної ставки; термін сплати процентів - останній календарний день кодного місяця. У місяці, в якому впливає строк повернення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити проценти в день, в якому спливає повернення кредиту. 
У п.12.1 договору №116351/А-0136 від 24.01.2024 вказано, що у разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання принципал на вимогу банку зобов`язаний ща кожен день прострочення сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що обчислюється від суми простроченого платежу. 
У п.12.3 сторони домовились про те, що період часу, протягом якого банк має право нараховувати неустойку (штраф, пеню) за цим договором, а принципал зобов`язаний сплатити таку неустойку за цим договором становить 5 років. 
Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до повного виконання ними своїх зобов`язань (п.14.1 договору №116351/А-0136 від 24.01.2024).
На виконання умов вказаного договору №116351/А-0136 від 24.01.2024 банком було видано банківську гарантію забезпечення повернення авансового платежу № 116351/А-0135 від 24.01.2024 зі строком дії по 01.08.2024 включно, відповідно до якої прийняв на себе безвідкличні та безумовні зобов`язання повернення авансового платежу Бенефіціару в розмірі 5 543 159,16грн., отриманого Принципалом за Договором № 2401000048 про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) від « 18» січня 2024 року, укладеного за результатами закупівлі: Конструкції та їх частини (Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу (Лот №1 Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу, Лот №2 Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу)), по Лот №1 Швидкоспоруджувальні захисні споруди цивільного захисту модульного типу, № оголошення UA-2023- 12-08-010059-a, у випадку невиконання або неналежного виконання Принципалом зобов`язань за зазначеним договором.
У п.4.1 договорів №116351/А-0135 від 24.01.2024 та №116351/А-0136 від 24.01.2024 вказано, що сторони домовились, що на наступний календарний деньпісля спливу строку сплати регресу відповідно до ч.2 ст.604 та ст.1053 Цивільного кодексу України відбувається новація боргу у позикове зобов`язання а саме: сума несплачееного регресу стає сумою наданого кредиту та відбувається заміна зобов`язання щодо сплати регресу на зобов`зання щодо повернення кредиту та сплати процентів. При цьому, така новація не припиняє додаткові зобов`язання пов`язані із первісним зобов`язанням. Датою надання кредиту є наступний календарний день після спливу строку сплати регресу. Принципал зобов`язується сплачувати проценти у розмірі процентної ставки, повернути кредит у строк повернення кредиту та виконувати інші обов`язк, передбачені договором. 
У п.7.1 договорів №116351/А-0135 від 24.01.2024 та №116351/А-0136 від 24.01.2024 також передбачено обов`язок принципала сплатити суму комісій. 
В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаними вище договорами гарантії між позивачем та відповідачем 2 було укладено договори поруки №116351/А-0135/Р1 від 24.01.2024 (договір поруки 1) та №116351/А-0136/Р1 від 24.01.2024 (договір поруки 2). 
Відповідно до п.1.1. договору поруки 1 визначено, що у договорі терміни вживаються у наступному значенні: Боржник -ТОВ «СК «ШЛЯХ», кредитний договір - договір про надання гарантії №116351/А-0135/Р1 від 24.01.2024, , укладений між банком та боржником, відповідно до якого Банк надає Гарантію в сумі гарантії зі строком дії Гарантії, а Боржник зобов`язується сплатити комісію, а також сплатити Регрес у Строк сплати Регресу , повернути Кредит у Строк повернення Кредиту та сплатити Проценти у розмірі Процентної ставки, а також виконати інші обов`язки, передбачені Кредитним договором, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього. Також, визначено, що Гарантія-гарантія, яка надана Банком відповідно до умов Кредитного договору, Сума гарантії- 5 871 815,04гривень, Строк гарантії-до 01.08.2024року включно.
Крім того, п.1.1. Договору поруки1 визначено, що Основне зобов`язання - усі зобов`язання боржника, які випливають з Кредитного договору, у тому числі повернути Кредит повністю до спливу Строку повернення Кредиту, сплатити усі Проценти, сплатити регрес, комісії, неустойки(пені, штрафи), проценти, сплачуються від простроченої суми грошового зобов`язання, усі інші платежі, які підлягають сплаті Боржником за умовами Кредитного договору в розмірі, в строки, у випадках передбачених Кредитним договором, відшкодувати Банку всі можливі збитки витрати понесені Банком внаслідок порушення Боржником умов Кредитного договору, у тому числі пов`язані із захистом банком своїх прав, пред`явлення вимог за Кредитним договором, звернення стягнення на майно. 
За цим Договором забезпечуються усі дійсні зобов`язання Боржника за Кредитним договором та задоволення вимог Банку, які можуть виникнути в майбутньому на підставі Кредитного договору. 
Відповідно до п. 2.1. даного договору Поручитель поручається перед Банком за виконання Боржником у повному обсязі всіх зобов`язань, що випливають з кредитного договору, поручитель відповідає перед Банком за порушення Основного зобов`язання Боржником. 
Також, пп.2.2., 2.3. Договору поруки 1 визначено, що у разі порушення Боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, Боржник і Поручитель відповідають перед Банком як солідарні боржники. Водночас Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, відшкодування збитків та виконання будь-якого іншого Основного зобов`язання. Підпунктом 1 п. 3.1. зазначеного договору визначено, що Поручитель зобов`язаний у разі порушення Боржником будь-якого Основного зобов`язання відповідати перед Банком всім своїм майном на яке згідно із законодавством України може бути звернено стягнення. 
Крім цього, пп.2 п.3.1. визначено обов`язок Поручителя в семиденній строк з дня отримання письмової вимоги Банку виконати Основне зобов`язання шляхом переказу заборгованості за такими зобов`язаннями на рахунок Банку, вказаний у вимозі Банку, а відповідно до пп.5 п.3.1. виконувати інші обов`язки, що передбачені Договором та \або законодавством України. 
У п.10.1. Договору поруки1 визначено, що у разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання Поручитель на вимогу Банку зобов`язаний за кожен день прострочення сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується.
Аналогічні за змістом обов`язки та визначення містить у собі Договір поруки №116351/А-0136/Р1 від 24.01.2024.
Відповідно до п.1.1. Договору поруки 2 у договорі терміни вживаються у наступному значенні: Боржник -ТОВ «СК «ШЛЯХ», кредитний договір -Договір про надання гарантії №116351/А-0136/Р1 від 24.01.2024, укладений між Банком та Боржником, відповідно до якого Банк надає Гарантію в сумі гарантії зі строком дії Гарантії, а Боржник зобов`язується сплатити комісію, а також сплатити Регрес у Строк сплати Регресу , повернути Кредит у Строк повернення Кредиту та сплатити Проценти у розмірі Процентної ставки, а також виконати інші обов`язки, передбачені Кредитним договором, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього. Також, визначено, що Гарантія-гарантія, яка надана Банком відповідно до умов Кредитного договору, Сума гарантії-5 543 159,16 гривень, Строк гарантії-до 01.08.2024року включно. 
Інші пункти стосовно предмету договору, якими визначено саме обсяг відповідальності Поручителя та обов`язків Поручителя, а саме п.п.2.1.-2.3., пп.1, 2, 5 п.3.1. , п.10.1,10.2, 10.4 Договору поруки 2 містить ідентичні по змісту вимоги Договору поруки 1.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог бенефіціара гарантом було сплачено суми гарантій за договорами №116351/А-0135 від 24.01.2024 та №116351/А-0136 від 24.01.2024, що підтверджується платіжними інструкціями №32600 від 22.07.2024 на суму 5 871 815,04 грн та №32601 від 22.07.2024 на суму 5 543 159,16 грн. 
Проте, як вказує позивач, та не заперечує відповідач 1, Товариством з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях» свої обов`язки за договорами №116351/А-0135 від 24.01.2024 та №116351/А-0136 від 24.01.2024 в повному обсязі виконано не було, грошові кошти банку не повернуто, проценти за користування кошщтами та комісію не сплачено, внаслідок чого у відпоідача 1 утворилась заборгованость за договором про надання гарантії №116351/ А-0135 від 24.01.2024 з простроченого тіла кредиту - 4 763 183,18 грн, прострочених відсотків за кредитом в розмірі 1 787 662,47грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією 4075 грн та за договором про надання гарантії №116351/А-0136 від 24.01.2024 заборгованість з простроченого тіла кредиту - 4 334 168,82грн, прострочених відсотків за кредитом - 1 657 398,77грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією - 4075 грн.
З огляду на порушення грошових зобов`язань за вказаними договорами позивачем також було нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати. 
Означені обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом. 
Оцінючи доводи позивача та наявні в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).
Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
У випадках, передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань (ч.2 ст.604 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України ).
Одночасно, суд зазначає, що за змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як було встановлено вище, на виконання вимог бенефіціара гарантом було сплачено суми гарантій за договорами №116351/А-0135 від 24.01.2024 та №116351/А-0136 від 24.01.2024, що підтверджується платіжними інструкціями №32600 від 22.07.2024 на суму 5 871 815,04 грн та №32601 від 22.07.2024 на суму 5 543 159,16 грн. 
Проте, як вказує позивач, та не заперечує відповідач 1, Товариством з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях» у строк сплати регресу суму, сплачену банком банком за гарантіями бенефіціару повернуто не було. 
Судом вказувалось, що у п.4.1 договорів №116351/А-0135 від 24.01.2024 та №116351/А-0136 від 24.01.2024 вказано, що сторони домовились, що на наступний календарний день після спливу строку сплати регресу відповідно до ч.2 ст.604 та ст.1053 Цивільного кодексу України відбувається новація боргу у позикове зобов`язання а саме: сума несплачееного регресу стає сумою наданого кредиту та відбувається заміна зобов`язання щодо сплати регресу на зобов`зання щодо повернення кредиту та сплати процентів. При цьому, така новація не припиняє додаткові зобов`язання пов`язані із первісним зобов`язанням. Датою надання кредиту є наступний календарний день після спливу строку сплати регресу. Принципал зобов`язується сплачувати проценти у розмірі процентної ставки, повернути кредит у строк повернення кредиту та виконувати інші обов`язки, передбачені договором. 
За таких обставин, зобов`язання принципала за договорами №116351/А-0135 від 24.01.2024 та №116351/А-0136 від 24.01.2024 щодо сплати регресу заміно на зобов`зання щодо повернення кредиту, сплати комісії та сплати процентів (новація).
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»). 
У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
У ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).
За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Проте, всупереч наведеного жодним з відповідачем 1 обставин наявності заборгованості за договором про надання гарантії №116351/ А-0135 від 24.01.2024 з простроченого тіла кредиту - 4 763 183,18 грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією 4075 грн та за договором про надання гарантії №116351/А-0136 від 24.01.2024 з простроченого тіла кредиту - 4 334 168,82грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією - 4075 грн перед банком доказово не спростовано. 
Одночасно, щодо заявленої до стягнення суми процентів за користування кредитом суд зазначає таке. 
Згідно змісту наданих суду банківських виписок вбачаться, що бакном здійснення нарахування відсотків за користування коштами за договором №116351/ А-0135 від 24.01.2024 починаючи з 01.08.2024 по 24.12.2025 на суму 1 787 662,47 грн та за договором №116351/А-0136 від 24.01.2024 починаючи з 01.08.2024 по 24.12.2025 на суму 1 657 398,77 грн.
Наразі, суд критично ставиться до визначеного позиваачем періоду нарахування процертів за користування кредитними коштами. При цьому, суд зазначає таке. 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 Цивільного кодексу України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.
Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 по справі №910/4518/16
наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 Цивільного кодекск України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на аналогічне правове регулювання можливості стягнення процентів поза межами встановленого договором строку повернення вкладу в спорах, в яких банки, на порушення умов договору банківського вкладу, не повертають вкладникам банківські вклади та нараховані за ними проценти. Проценти за банківським вкладом нараховуються лише в межах строку, визначеного у договорі банківського вкладу, тобто за правомірне користування цими коштами. Інакше кажучи, так само як банк не може нараховувати проценти за користування позичальником кредитом після спливу визначеного у договорі строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 444/9519/12), так само і вкладник за договором банківського вкладу після закінчення строку, на який зроблений вклад, позбавлений права вимагати стягнення процентів за правомірне користування банком цими коштами.
Зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц сформульовано такі висновки.
Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом установленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.
У разі якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 Цивільного кодексу України.
Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.
Близькі за змістом висновки також сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17, а також підтримані Верховним Судом у постанові від 11.02.2025 по справі №908/627/23.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України и про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.
Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.
Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.
Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає.
Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.
У частині третій статті 6 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).
Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 Цивільного кодексу України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як вказувалось вище, у Договорі гарантії 1 сторони прогодили: регрес - це сума, сплачена банком за гарантією бенефіцару, на яку банк має право зворотної вимоги до принципала; строк сплати регресу - не пізніше наступного дня після дати виконання банком платежу за гарантією; кредит - сума своєчасно несплаченого принципалом регресу, яка відповідно до умов цього договору стала сумою наданого банком позичальнику кредиту, який позичальник зобов`язаний повернути банку; строк повернення кредиту - строк повернення кредиту, повністю, що спливає у 90-й календарний день після дня, в якому сплив строк сплати регресу; проценти - проценти від суми кредиту, які позичальник зобов`язаний сплатити банку за користування кредитом. Проценти нараховуються за правилами нарахування пароцентів; процентна ставка - фіксована процентна ставука у розмірі 25% відсотків річних від суми кредиту; правила нарахування процентів - протягом строку користування кредитом (з дня його отримання до дня його повернення) щоденно на суму фактичного залишку кредиту нараховуютьсяч проценти у розмірі процентної ставки; термін сплати процентів - останній календарний день кодного місяця. У місяці, в якому впливає строк повернення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити проценти в день, в якому спливає повернення кредиту. 
У Договорі гарантії №116351/А-0136 від 24.01.2024 сторони прогодили: регрес - це сума, сплачена банком за гарантією бенефіцару, на яку банк має право зворотної вимоги до принципала; строк сплати регресу - не пізніше наступного дня після дати виконання банком платежу за гарантією; кредит - сума своєчасно несплаченого принципалом регресу, яка відповідно до умов цього договору стала сумою наданого банком позичальнику кредиту, який позичальник зобов`язаний повернути банку; строк повернення кредиту - строк повернення кредиту, повністю, що спливає у 90-й календарний день після дня, в якому сплив строк сплати регресу; проценти - проценти від суми кредиту, які позичальник зобов`язаний сплатити банку за користування кредитом. Проценти нараховуються за правилами нарахування пароцентів; процентна ставка - фіксована процентна ставука у розмірі 25% відсотків річних від суми кредиту; правила нарахування процентів - протягом строку користування кредитом (з дня його отримання до дня його повернення) щоденно на суму фактичного залишку кредиту нараховуютьсяч проценти у розмірі процентної ставки; термін сплати процентів - останній календарний день кодного місяця. У місяці, в якому впливає строк повернення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити проценти в день, в якому спливає повернення кредиту. 
Отже, з наведеного вбачається, що нарахуання банком процентів за користування кредитними коштами після спливу 90 - денного строку кредитування є неправоміним. 
Здійснивши перервірку наведеного позивачем розрахунку з урахуванням навеедних вище висновків щодо неправомірності нарахування позивачем відсотків за користування кредитом після остаточного закінчення строку кредитування, суд дійшов висновку щодо підтвердження матеріалами справи заборгованості позичальника зі сплати відсоктів за користування кредитом за договором №116351/ А-0135 від 24.01.2024 в сумі 332 896,62 грн та за договором №116351/А-0136 від 24.01.2024 - 312 135,07 грн. 
Щодо вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.
Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
У п.12.1 договору №116351/А-0135 від 24.01.2024 вказано, що у разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання принципал на вимогу банку зобов`язаний ща кожен день прострочення сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що обчислюється від суми простроченого платежу. 
У п.12.3 сторони домовились про те, що період часу, протягом якого банк має право нараховувати неустойку (штраф, пеню) за цим договором, а принципал зобов`язаний сплатити таку неустойку за цим договором становить 5 років. 
У п.12.1 договору №116351/А-0136 від 24.01.2024 вказано, що у разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання принципал на вимогу банку зобов`язаний ща кожен день прострочення сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що обчислюється від суми простроченого платежу. 
У п.12.3 сторони домовились про те, що період часу, протягом якого банк має право нараховувати неустойку (штраф, пеню) за цим договором, а принципал зобов`язаний сплатити таку неустойку за цим договором становить 5 років. 
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати, зокрема, інфляційних втрат річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати, зокрема, інфляційних втрат річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
З огляду на порушення відповідачем 1 строків повернення сум кредиту, банком було нараховано та заявлено до стягнення за договором про надання гарантії №116351/ А-0135 від 24.01.2024 пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ- 1 909 044,79грн, 3% річних в сумі 192 547,67грн та інфляційних витрат в розмірі 638 724,30грн та за договором про надання гарантії №116351/ А-0136 від 24.01.2024 пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ- 1 765 541,72грн, 3% річних- 178 467,92 грн та інфляційних витрат - 597 121,85грн.
Здійснивши перервірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним.
Щодо вимог про солідарне стягнення заборгованості із позичальника та поручителя, суд зазначає таке.
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Разом з тим, оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II кн. 5 Цивільного кодексу України).
Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання (ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України). 
Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести, зокрема визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання, а також обсяг вимог, на які поширюється така порука тощо.
Судом було встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаними вище договорами гарантії між позивачем та відповідачем 2 було укладено договори поруки №116351/А-0135/Р1 від 24.01.2024 (договір поруки 1) та №116351/А-0136/Р1 від 24.01.2024 (договір поруки 2). 
Відповідно до п.1.1. договору поруки 1 визначено, що у договорі терміни вживаються у наступному значенні: Боржник -ТОВ «СК «ШЛЯХ», кредитний договір - договір про надання гарантії №116351/А-0135/Р1 від 24.01.2024, , укладений між банком та боржником, відповідно до якого Банк надає Гарантію в сумі гарантії зі строком дії Гарантії, а Боржник зобов`язується сплатити комісію, а також сплатити Регрес у Строк сплати Регресу , повернути Кредит у Строк повернення Кредиту та сплатити Проценти у розмірі Процентної ставки, а також виконати інші обов`язки, передбачені Кредитним договором, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього. Також, визначено, що Гарантія-гарантія, яка надана Банком відповідно до умов Кредитного договору, Сума гарантії- 5 871 815,04гривень, Строк гарантії-до 01.08.2024року включно.
Крім того, п.1.1. Договору поруки1 визначено, що Основне зобов`язання - усі зобов`язання боржника, які випливають з Кредитного договору, у тому числі повернути Кредит повністю до спливу Строку повернення Кредиту, сплатити усі Проценти, сплатити регрес, комісії, неустойки(пені, штрафи), проценти, сплачуються від простроченої суми грошового зобов`язання, усі інші платежі, які підлягають сплаті Боржником за умовами Кредитного договору в розмірі, в строки, у випадках передбачених Кредитним договором, відшкодувати Банку всі можливі збитки витрати понесені Банком внаслідок порушення Боржником умов Кредитного договору, у тому числі пов`язані із захистом банком своїх прав, пред`явлення вимог за Кредитним договором, звернення стягнення на майно. 
За цим Договором забезпечуються усі дійсні зобов`язання Боржника за Кредитним договором та задоволення вимог Банку, які можуть виникнути в майбутньому на підставі Кредитного договору. 
Відповідно до п. 2.1. даного договору Поручитель поручається перед Банком за виконання Боржником у повному обсязі всіх зобов`язань, що випливають з кредитного договору, поручитель відповідає перед Банком за порушення Основного зобов`язання Боржником. 
Також, пп.2.2., 2.3. Договору поруки 1 визначено, що у разі порушення Боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, Боржник і Поручитель відповідають перед Банком як солідарні боржники. Водночас Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, відшкодування збитків та виконання будь-якого іншого Основного зобов`язання. Підпунктом 1 п. 3.1. зазначеного договору визначено, що Поручитель зобов`язаний у разі порушення Боржником будь-якого Основного зобов`язання відповідати перед Банком всім своїм майном на яке згідно із законодавством України може бути звернено стягнення. 
Крім цього, пп.2 п.3.1. визначено обов`язок Поручителя в семиденній строк з дня отримання письмової вимоги Банку виконати Основне зобов`язання шляхом переказу заборгованості за такими зобов`язаннями на рахунок Банку, вказаний у вимозі Банку, а відповідно до пп.5 п.3.1. виконувати інші обов`язки, що передбачені Договором та \або законодавством України. 
У п.10.1. Договору поруки1 визначено, що у разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання Поручитель на вимогу Банку зобов`язаний за кожен день прострочення сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується.
Аналогічні за змістом обов`язки та визначення містить у собі Договір поруки №116351/А-0136/Р1 від 24.01.2024.
Відповідно до п.1.1. Договору поруки 2 у договорі терміни вживаються у наступному значенні: Боржник -ТОВ «СК «ШЛЯХ», кредитний договір -Договір про надання гарантії №116351/А-0136/Р1 від 24.01.2024, , укладений між Банком та Боржником, відповідно до якого Банк надає Гарантію в сумі гарантії зі строком дії Гарантії, а Боржник зобов`язується сплатити комісію, а також сплатити Регрес у Строк сплати Регресу , повернути Кредит у Строк повернення Кредиту та сплатити Проценти у розмірі Процентної ставки, а також виконати інші обов`язки, передбачені Кредитним договором, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього. Також, визначено, що Гарантія-гарантія, яка надана Банком відповідно до умов Кредитного договору, Сума гарантії-5 543 159,16 гривень, Строк гарантії-до 01.08.2024року включно. 
Інші пункти стосовно предмету договору, якими визначено саме обсяг відповідальності Поручителя та обов`язків Поручителя, а саме п.п.2.1.-2.3., пп.1, 2, 5 п.3.1. п.10.1,10.2, 10.4 Договору поруки 2 містить ідентичні по змісту вимоги Договору поруки 1.
Отже, виходячи з фактичних обставин справи, суд дійшов висновку щодо виникнення у відповідачів солідарного обов`язку із виконання відпоідачем 1 обов`язків за договорами №116351/ А-0135 від 24.01.2024 та №116351/ А-0136 від 24.01.2024 в частині повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій, пені та нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України.
Як вказувалось судом вище, 28.04.2026 відповідачем 2 було подано заяву про зменшення на 100% розміру пені, 3% річних, інфляційних втрат, прострочених відсотків по кредиту та комісії. 
В обгрунтування вказанох заяви відповідач 2 посилалась на те, що згідно з п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану та у 30-денний строк після його припинення, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК (3% річних та інфляційні), а також від обов`язку сплати неустойки (пені, штрафу). Також відповідачем 2 наголошено, що сотання є матір`ю трьої дітей, а стягнення таких штрафних санкцій є надмірним індивідуальним тягарем. Нарахована сума санкцій є очевидно неспівмірною з можливими збитками банку. Також відповідачем 2 наголошено, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18, суд, виходячи з принципів справедливості та розумності, має право зменшити розмір нарахувань навіть за ст. 625 ЦК України, якщо вони є надмірними для боржника. 
01.05.2026 відповідачем 1 подано заяву про зменшення розміру пені на 100%. В обгрунтування вказаної заяви заявник посилається на скрутне фінансове становище товариства, наявність арештів на рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях» та відсутність доказів понесення банком збитків, внаслідок порушення відповідачем 1 строків повернення кредитних коштів. На підтвердження означених обставин відповідачем надано суду довідку про фінансовий стан товариства №01/05/1 від 01.05.2026 та витяг з реєстру виконавчих проваджень.
Оцінюючи наведені вище доводи стосовно наявності підстав для зменшення розміру пені суд зазначає таке. 
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.
Так, згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.
У постановах від 12.06.2019 у справі №904/4085/18 та від 09.10.2019 у справі №904/4083/18 Верховний Суд вказав на те, що зменшення розміру пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
У пунктах 8.20- 8.25, 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 сформульовано такі висновки щодо застосування положень статті 3, 551 ЦК України:
"8.20. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
8.21. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
8.22. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
8.23. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
8.24. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
8.25. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
8.32. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань".
Суд у даному випадку також звертає увагу на те, що застосування принципу справедливості передбачено і нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пунктом 1 статті 6 якої гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що одним із елементів передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий розгляд справи судом є змістовне, а не формальне тлумачення правової норми (рішення від 23.10.1985 у справі "Бентем проти Нідерландів").
Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 9 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
У свою чергу в пунктах 7.25- 7.31, 7.42, 7.43 постанови від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала про таке:
"7.25. Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
7.26. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
7.27. З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
7.28. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
7.29. Поряд з викладеним Суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
7.30. Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо).
7.31. Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
7.42. Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25- 7.30).
А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
7.43. Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України".
Наразі, вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, судом враховано посилання відповідачів на те, що порушення строків виконання зобов`язань перед бакном є наслідком скрутного фінансового становища, відсутністю грошових коштів, чисельними виконавчими провадженнями, боржником за якими є Товариство з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях». До того ж, судом враховано відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків, внаслідок порушення відповідачами своїх грошових зобов`язань. Крім того, в контексті означеного питання судом також враховано заявлення позивачем та задоволення судом вимог про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою носять компенсаторний характер. 
Наразі, дотримуючись принципів справедливості та забезпечення балансу боржника і кредиторра у спірних правовідносимнах, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню солідарно із відповідачів на користь позивача на 70%. 
Щодо вимог про зменшення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, суд акцентує увагу на нерелевантності практики Верховного Суду, на яку посилається відповідач 2, оскільки остання міститься висновки, що стососуються не аналогічних відносин, а спору, який виник з договору, умовами якого сторони погодлили більший розмір відсотків річних, ніж визначено ст.625 Цивільного кодексу України. 
Одночасно, суд ставиться як до юридично неспроможних до вимог відповідача 2 про зменшення інфляційниї втрат, суми комісій, процентів за користування кредитом, оскільки фактично норма ст.551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення лише розміру неустойки, якими вказані вище нарахування за своєю правовою природою не є. 
28.04.2026 відповідачем 2 було подано заяву про відстрочення виконання рішення на 1 рік.
Також 01.05.2026 відповідачем 1 подано заяву про відстрочення на 12 місяців виконання судового рішення.
Позивачем проти заволення вказаних заяв було висловлено заперечення. 
Оцінюючи доводи всіх учасників судового процесу в контексті вирішення питання про відстрочення виконання судового рішення, суд враховує таке. 
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. 
За приписами ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частиною 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Відстрочення - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013р., розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N18-рп/2012; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N11-рп/2012.
Згідно з мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009р. Конституційного Суду України виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави. 
Виходячи з того, що згідно зі ст.1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання. 
Наразі, надаючи оцінку доводам заявників, судом прийнято до уваги посилання відповідачів на скрутне фінансове становище, а також відсутність можливості одразу виконати судове рішення у справі. Зокрема, судом прйинято до уваги наданий відповідачем 2 витяг із реєстру виконавчих проваджень. 
За таких обставин, враховуючи наведене вище у сукупності, приймаючи до уваги об`єктивні обставини, а саме скрутне фінансове становище відповідачів, що перешкоджають виконанню рішення станом на теперішній час, керуючись принципом справедливості, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відстрочення виконання рішення у справі на 1 рік, що за висновками суду, не порушить балансу інтересів обох сторін і ніяким чином не призведе до нівелювання гарантій виконання правозахисної функції держави. 
Враховуючи висновки суду щодо часткового задоволення позову, суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 213 984,14 грн покладається на сторін пропорційно задоволених вимог (при цьому, в частині стягнення пені, суму стягнення якої зменшено на 70% покладається на відповідачів). Тобто, судовий збірв сумі 180 383,78 грн покладається на відповідачів розподіляється між ними в рівних частинах. 
Одночасно, судом враховано, що при поданні позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 267 480,17 грн без врахування приписів ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», згідно якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Отже, позивач має право звернутись до суду із заявою про повернення судового збору в розмірі 53 496,03 грн у зв`язку із внесенням в більшому розмірі, ніж встановлено законом (ст.7 Закону України «Про судовий збір»). 
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, 
вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 
27 вересня 2001 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, 
ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства «Альтбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях» та ОСОБА_1 про стягнення солідарно: за договором про надання гарантії №116351/ А-0135 від 24.01.2024 заборгованості у сумі 9 295 237,41 грн, яка складається з: простроченого тіла кредиту - 4 763 183,18 грн, прострочених відсотків за кредитом в розмірі 1 787 662,47грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією 4075 грн, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ- 1 909 044,79грн, 3% річних в сумі 192 547,67грн та інфляційних витрат в розмірі 638 724,30грн; за договором про надання гарантії №116351/ А-0136 від 24.01.2024 заборгованість та штрафні санкції у сумі 8 536 774,08 грн, яка складається з: простроченого тіла кредиту - 4 334 168,82грн, прострочених відсотків за кредитом - 1 657 398,77грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією - 4075 грн, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ- 1 765 541,72грн, 3% річних- 178 467,92 грн та інфляційних витрат - 597 121,85грн - задовольнити частково.
2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях» (39600, Полтавська область, місто Кременчуг, вул.Софіївська, буд.36Б, ЄДРПОУ 44998832) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Альтбанк» (03037, м.Київ, вул.Токарева Максима, буд.5, ЄДРПОУ 19358784) за договором про надання гарантії №116351/ А-0135 від 24.01.2024 заборгованості з простроченого тіла кредиту - 4 763 183,18 грн, прострочених відсотків за кредитом в розмірі 332 896,62 грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією 4075 грн, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ 572 713,44 грн, 3% річних в сумі 192 547,67грн та інфляційних витрат в розмірі 638 724,30грн, за договором про надання гарантії №116351/ А-0136 від 24.01.2024 заборгованість з простроченого тіла кредиту - 4 334 168,82 грн, прострочених відсотків за кредитом 312 135,07 грн, не сплаченої комісії за SWIFT гарантією - 4075 грн, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ- 529 662,52 грн, 3% річних- 178 467,92 грн та інфляційних витрат - 597 121,85грн.
3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Шлях» (39600, Полтавська область, місто Кременчуг, вул.Софіївська, буд.36Б, ЄДРПОУ 44998832) на користь Акціонерного товариства «Альтбанк» (03037, м.Київ, вул.Токарева Максима, буд.5, ЄДРПОУ 19358784) судовий збір в сумі 90 191,89 грн.
5. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Альтбанк» (03037, м.Київ, вул.Токарева Максима, буд.5, ЄДРПОУ 19358784) судовий збір в сумі 90 191,89 грн.
6. Відстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2026 по справі №910/16219/25 на 12 місяців до 06.05.2027. 
7. Видати накази після набрання рішенням законної сили. 

У судовому засіданні підписано вступну та резолютивну частини рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 06.05.2026.

Суддя В.В. Князьков