ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року	Львів	Справа № 140/114/26 пров. № А/857/15792/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року, головуючий суддя – Лозовський О.А., ухвалене у м. Луцьк, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУПФУ у Волинській області, ГУПФУ в Кіровоградській області, в якому просила визнати протиправними дії ГУПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; зобов`язати ГУПФУ в Рівненській області призначити, провести нарахування та виплачувати позивачу пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, з 21.01.2024 року. 
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується довідкою Волинської ОДА №2558, та постійно проживає на території Камінь-Каширського району Волинської області. 27.10.2025 року вона звернулася до відділу обслуговування громадян №4 ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. За результатами розгляду її заяви ГУ ПФУ в Кіровоградській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком. Підставою відмови у призначенні пенсії слугувало те, що вона навчалася у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки у період з 01.09.1987 року по 27.06.1992 року, тому період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року становить 1 рік 8 місяців 27 днів, що є недостатнім для визначення права на зниження пенсійного віку. З такими діями ГУ ПФУ в Кіровоградській області ОСОБА_1 не погоджується та вважає їх неправомірними. Зауважує, що на навчання вона добиралася періодично транспортом. Канікулярний період в період її навчання становить близько 8 місяців, який вона проводила і місті Камінь-Каширський у батьків. Відтак вважає, що період її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року становить більше 3 років, а тому вона має право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №032950010748 від 03.11.2025 року щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати ОСОБА_1 період проживання 3 роки станом на 01.01.1993 року в зоні гарантованого добровільного відселення та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні суду; в задоволенні решті позову - відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Кіровоградській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення враховані всі періоди згідно поданих документів: витягу з реєстру територіальної громади від 24.10.2025 року (зареєстрована з 07.08.1992 року) та довідки від 25.06.2024 року № 3556, виданої Камінь-Каширською міською радою (проживання з 06.02.1976 року по 27.08.1987 року та з 07.08.1992 року по теперішній час). В період з 01.09.1987 року по 27.06.1992 року, який відсутній у зазначених довідках, ОСОБА_1 навчалась в Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки (м. Луцьк не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення). 
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3, що підтверджується довідкою Волинської ОДА №2558.
27.10.2025 року вона звернулася до відділу обслуговування громадян №4 ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
03.11.2025 року ГУ ПФУ в Кіровоградській області рішенням №032950010748 відмовило у призначенні пенсії по віку. Підставою відмови у призначенні пенсії слугувало те, що ОСОБА_1 навчалася у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки у період з 01.09.1987 року по 27.06.1992 року, тому період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року становить 1 рік 8 місяців 27 днів, що є недостатнім для визначення права на зниження пенсійного віку. 
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, до періоду проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення слід зарахувати також період навчання в Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки (з 24.08.1987 року по 27.06.1992 року).
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 9 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-ІV від 09.03.2003 року (далі - Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Пунктом 13 Перехідних положень Закону №1058-ІV передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-XII від 28.02.1991 року (далі - Закон №796-XII від 28.02.1991 року).
Згідно із статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-XII від 28.02.1991 року (далі - Закон №796-XII), особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Статтею 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Із аналізу наведеної правової норми видно, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 року не менше 3 роки, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986 року) по 31.07.1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону №796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом чотирьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.
При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 року у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 року у справі №205/4589/16-а та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01 січня 1993 року, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.
Так, позивач у період з 06.02.1976 року по 27.08.1987 року, з 07.08.1992 року по даний час проживає в зоні гарантованого добровільного відселення (місто Камінь-Каширський), що підтверджено Витягом з реєстру Камінь-Каширської територіальної громади від 24.10.2025 року.
Також, відповідно до наданих документів 24.08.1987 року ОСОБА_1 була зарахована до складу студентів Луцького державного педагогічного інституту імені Лесі Українки (наказ ректора №59-С від 24.08.1987), а 27.06.1992 року її відраховано з даного навчального закладу у зв`язку з закінченням навчання (наказ №47-С від 27.06.1992 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що м. Луцьк не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Навіть за умови проживання у м. Камінь - Каширський у період не зайнятий навчанням, не можна вважати, що таке проживання було постійним.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 11 березня 2024 у справі №500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22 у такій категорії справ дотримується підходу, згідно з яким, якщо станом на 01 січня 1993 року позивач постійно не проживав та не працював у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Колегія суддів звертає увагу на те, що постійне місце роботи/навчання на денній формі позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживанням, відтак період навчання на денній формі в Луцькому державному педагогічному інституту імені Лесі Українки, спростовує факт постійного проживання його у зоні гарантованого добровільного відселення в цей період.
Таким чином, доказами, які долучені до матеріалів справи, не підтверджено факт постійного проживання (роботи) позивача на території гарантованого добровільного відселення понад 3 роки станом на 01.01.1993 року (у позивача — 1 рік 8 місяців 27 днів), відтак позивач не набула права на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
При цьому, колегія суддів зауважує, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) дає йому право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі й на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, однак не підтверджує факту постійного проживання, постійного працевлаштування чи постійного навчання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, відтак такі задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області задовольнити, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №140/114/26 – скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич