ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 757/459/24
провадження № 61-14633св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач -   ОСОБА_2 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання трудового договору таким, що укладено безстроково, визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року у складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., 

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень, просив: визнати трудовий договір № 263-2021 від 04 червня 2021 року між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») і ОСОБА_2 таким, що укладено безстроково; визнати наказ АТ «Українська залізниця» від 05 грудня 2023 року № 2314/ос про припинення трудового договору незаконним та скасувати його; стягнути з АТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення 08 грудня 2023 року до дня винесення рішення у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що позивача прийнято на роботу з 11 квітня 2019 року на посаду начальника сектору безпеки у філії «Центр забезпечення виробництва» Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» за безстроковим трудовим договором.

18 вересня 2020 року позивача звільнено на підставі сфальсифікованого документа, у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження за № 12021105050000491, а також подано позов про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № 756/14178/20). 

Під час розгляду справи № 756/14178/20 АТ «Укрзалізниця» запропоновувало поновити позивача на рівнозначній посаді за умови, якщо він відмовиться від подальшого розгляду справи в суді, що він і зробив.

Позивачу було запропоновано роботу на умовах строкового договору, і наказом (розпорядженням) про прийняття на роботу від 04 червня 2021 року № 1370/ос його прийняли на посаду менеджера. Однак строковий договір суперечить інтересам позивача.

Відповідно до розпорядження позивач прийнятий на посаду менеджера управління безпеки у філіях на період з 07 червня 2021 року до 08 червня 2022 року за трудовим договором від 04 червня 2021 року № 263-2021. У подальшому додатковими угодами № 1, № 2 було продовжено строк дії трудового договору, а саме до 08 грудня 2023 року включно.

З 02 грудня до 08 грудня 2023 року позивач перебував на лікарняному.

Наказом від 05 грудня 2023 року № 2314/ос ОСОБА_2 звільнено з 08 грудня 2023 року, тобто під час періоду тимчасової втрати працездатності.
Разом із тим позивачу надіслали запрошення на засідання робочої групи за напрямом «Закупівля матеріалів для ремонту і експлуатації», яке відбулось 11 грудня 2023 року, та зобов`язали його бути присутнім.

Встановлення строку дії трудового договору є недійсним, оскільки суперечить статті 23 КЗпП України, тому що характер та умови роботи, яку він виконував, не є тимчасовим та має постійний характер, і законом не передбачено укладення строкового трудового договору для посади, яку він обіймав. Тому зазначений трудовий договір укладений на невизначений строк, у зв`язку з чим наказ від 05 грудня 2023 року № 2314/ос є незаконним і підлягає скасуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 19 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладений із ОСОБА_2 трудовий договір від 04 червня 2021 року має строковий характер. Звільнення позивача відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону.

Звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можливе у період тимчасової непрацездатності, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП.

ОСОБА_2 , знаючи про те, що строк дії його трудового договору закінчився, намагався створити враження, що трудові відносини тривають.

Короткий зміст постанови апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 07 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 

Укладення трудового договору на визначений строк, встановлений в інтересах працівника за його заявою, не погіршує становища працівника і не суперечить нормам трудового законодавства.
Позивач не довів порушення відповідачем вимог законодавства під час його звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду,  ОСОБА_2 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: щодо застосування частин другої та третьої статті 23 КЗпП України з приводу того, що слід розуміти під поняттям «інтерес працівника» в контексті застосування частини другої статті 23 КЗпП України, а також, яким чином роботодавець повинен інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, та які правові наслідки невиконання цього обов`язку (частина третя статі 23 КЗпП України).

Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач не знав про своє звільнення 08 грудня 2023 року, оскільки був на лікарняному, та 11 грудня приступив до виконання обов`язків.

Суди дійшли помилкового висновку, що сам факт підписання строкового трудового договору свідчить про те, що такий договір укладено в інтересах працівника. Позивач не міг бути звільнений на підставі частини другої статті 36 КЗпП, оскільки укладення строкового договору відбулось усупереч частині другійстатті 23 КЗпП.

Суди залишили поза увагою вимоги частини третьої статті 23 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим договором, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості для таких працівників для його укладення. Відповідач не повідомляв позивачу про наявні вакантні посади. 

Крім того, додаткова угода № 2 до трудового договору датована 07 грудня 2022 року, однак фактично підписана 15 грудня 2022 року. В цей час позивач працював без строкового договору.

В грудні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Укрзалізниця», мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень.

Доводи позивача в частині обґрунтування укладення договору на невизначений строк є нечіткими і суперечливими. Волевиявлення працівника на укладення строкового трудового договору підтверджується його заявою та підписом, а також додатковими угодами до трудового договору. За час дії трудового договору позивач не мав претензій щодо його умов, у тому числі щодо пункту 7.1, яким визначено строк його дії, та до Головного управління Держпраці щодо незаконних дій роботодавця не звертався. 

Трудовий договір укладено з підстав, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП, зокрема, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням інтересів працівника. 

Наказ про звільнення позивача виданий відповідно до законодавства. 

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

17 грудня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Наказом (розпорядженням) відповідача від 10 квітня 2019 року № 791/ос ОСОБА_2 прийнято на роботу з 11 квітня 2019 року на посаду начальника сектору безпеки у філії «Центр забезпечення виробництва», тип договору: безстроковий.

Відповідно до наказу (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» від 29 квітня 2021 року № 935/ос ОСОБА_2 прийнято на роботу з 05 травня 2021 року до 06 травня 2022 року на посаду менеджера управління проведення перевірок та форензік розслідувань Офісу безпеки АТ «Укрзалізниця»; підстава: заява ОСОБА_2 , подання від 27 квітня 2021 року № ЦЦБ-12/2255, трудовий договір від 29 квітня 2021 року № 210-2021; тип договору - строковий.
04 червня 2021 року ОСОБА_2 подав до АТ «Укрзалізниця» заяву, у якій просив призначити його на посаду менеджера з управління безпеки у філіях Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця на умовах трудового договору у письмовій формі строком з 07 червня 2021 року до 08 червня 2022 року у зв`язку з обставинами особистого характеру.

На підставі цієї заяви 04 червня 2021 року між ОСОБА_2 і АТ «Укрзалізниця» укладено строковий трудовий договір від № 263-2021.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору, його укладено відповідно до статті 23 КЗпП України та він є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та в інтересах працівника і за його заявою до 08 червня 2022 року. Цей договір не є контрактом у розумінні частини третьої статті 21 КЗпП України.

Згідно з пунктом 7.1 договору він діє з 07 червня 2021 року до 08 червня 2022 року включно. 

Договір набуває чинності з моменту погодження сторонами усміх умов договору шляхом його підписання сторонами. Підписання договору сторонами свідчить про наявність їх волевиявлення та про їх згоду з усіма умовами цього договору (пункт 7.2 договору).

Відповідно до наказу (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» від 04 червня 2021 року № 1370/ос ОСОБА_2 прийнято на роботу з 07 червня 2021 року до 08 червня 2022 року на посаду менеджера управління з безпеки у філіях Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця»; підстава: заява ОСОБА_2 , подання від 31 травня 2021 року № ЦЦБ-12/2654, трудовий договір від 04 червня 2021 року № 263-2021; тип договору: строковий.

Додатковою угодою № 1 від 03 червня 2022 року до трудового договору № 263-2021 від 04 червня 2021 року пункт 1.1 викладено у такій редакції: «1.1 Цей договір укладено відповідно до статті 23 КЗпП України та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням старів та в інтересах працівника та за його заявою до 08 грудня 2022 року. Цей договір не є контрактом у розумінні частини третьої статті 21 КЗпП України». Внесено зміни до пункту 7.1 зазначивши, що цей договір діє з 07 червня 2021 року до 08 грудня 2022 року включно. Строк дії цього Договору встановлений за погодженням Сторін.».

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 03 червня 2022 року № 648/ос уведено в дію додаткову угоду № 1 від 03 червня 2022 року до трудового та внесено зміни до наказу від 04 червня 2021 року № 1370/ос замінено слова «з 07 червня 2021 року до 08 червня 2022 року» словами «з 07 червня 2021 року до 08 грудня 2022 року». З цим наказом ОСОБА_2 був ознайомлений 07 червня 2022 року.

01 грудня 2022 року ОСОБА_2 подав до АТ «Укрзалізниця» заяву, в якій просив внести зміни до пункту 7.1 трудового договору від 04 червня 2021 року № 263-2021 в частині строку дії встановивши його з 07 червня 2021 року до 08 грудня 2023 року включно в його інтересах у зв`язку з обставинами особистого характеру.

Додатковою угодою № 2 від 07 грудня 2022 року до трудового договору за погодженням сторін та в інтересах працівника і за його заявою встановлено строк дії договору до 08 грудня 2023 року.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 07 грудня 2022 року № 2238/ос уведена в дію додаткова угода № 2 від 07 грудня 2022 року до трудового договору та внесено зміни до наказу від 04 червня 2021 року № 1370/ос. З цим наказом ОСОБА_2 ознайомлений.

08 грудня 2023 року на підставі наказу (розпорядження) АТ «Укрзалізниця» від 05 грудня 2023 року № 2314/ос ОСОБА_2 звільнений з посади менеджера управління з безпеки у філіях Апарату директора з економічної безпеки та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

В день звільнення позивач не працював (перебував на лікарняному).

08 грудня 2023 року АТ «Укрзалізниця» направило позивачу копію наказу від 05 грудня 2023 № 2314/ос про припинення трудового договору (лист повернувся до АТ «Укрзалізниця» без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання).

08 грудня 2023 року АТ «Укрзалізниця» здійснило ознайомлення ОСОБА_2 з наказом про припинення дії трудового договору усіма можливими засобами, а саме: шляхом здійснення телефонних дзвінків, направлення листів через національного оператора зв`язку «Укрпошта», меседжерами «Telegram» та «Viber», направленням повідомлення на особисту електронну пошту vitaliy.brvl@gmail.com (лист від 14 березня 2024 року № ЦПК-19-24/292, витяги листування (скріншотами)).

11 грудня, 12 грудня, 15 грудня 2023 року на адресу АТ «Укрзалізниця» надійшли листи ОСОБА_2 про зміну відомостей щодо мобільних номерів та адреси електронної пошти.

Копію наказу про звільнення ОСОБА_2 отримав особисто 12 грудня 2023 року.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до статті 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але факт укладення трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.
У цій справі суди встановили, що сторони укладали саме строковий трудовий договір з визначеним терміном дії, який продовжувався укладенням додаткових угод. Додаткові угоди до трудового договору супроводжувалися наказами, в якому зазначався строк.

Під час укладення додаткової угоди від 07 грудня 2022 року до трудового договору сторони узгодили строк його дії до 08 грудня 2023 року.
Встановивши, що трудовий договір між ОСОБА_2 і АТ «Укрзалізниця» укладено виключно в інтересах позивача, про що свідчить його заява від 04 червня 2021 року про прийняття його на роботу на умовах строкового трудового договору у зв`язку із обставинами особистого характеру, а також те, що, укладаючи строковий трудовий договір і додаткові угоди до нього, позивач усвідомлював, що 08 грудня 2023 року є останнім днем його роботи, та врахувавши, що протягом дії цього договору ОСОБА_2 не оскаржував його умови з підстав порушення трудових прав, не просив визнати недійсним, не ініціював внесення змін чи доповнень до нього, а такожне надав доказів того, що під час укладення договору він не усвідомлював значення своїх дій або перебував у стані, який перешкоджав належному їх усвідомленню, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що трудовий договір укладено з дотриманням вимог закону, зокрема частини другої статті 23 КЗпП України, і підстав для визнання його недійсним чи таким, що укладений безстроково, немає. 
За обставинами цієї справи наказом АТ «Укрзалізниця» від 05 грудня 2023 року позивача звільнено з посади з 08 грудня 2023 року.
Однак 08 грудня 2023 року позивач був тимчасово непрацездатний.
Згідно із статтею 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України та зазначено, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) викладено правовий висновок про те, що в разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
За таких обставин порушення прав позивача, а саме звільнення його у день перебування на лікарняному, може бути усунено шляхом зміни дати звільнення, з визначенням дати припинення трудових відносин після закінчення періоду непрацездатності, а саме 11 грудня 2023 року (перший робочий день).
При цьому, у випадку зміни дати звільнення у зв`язку зі звільненням працівника з роботи під час його тимчасової непрацездатності відсутні підстави і умови матеріальної відповідальності роботодавця. У такому випадку зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом. 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 207/831/20 (провадження № 61-11014св22).
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення норм частини третьої статті 40 КЗпП України шляхом зміни дати звільнення позивача.
Оскільки трудові відносини між сторонами припинені у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, що є підставою для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про поновлення на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку.
Доводи касаційної скарги про те, що суди залишили поза увагою те, що роботодавець всупереч частині третій статті 23 КЗпП не проінформував про вакантні посади на увагу не заслуговують. Із набранням чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким, зокрема, статтю 23 доповнено частиною третьою про обов`язок інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, не змінено визначену пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставу припинення трудового договору внаслідок закінчення його строку. Тобто від виконання (чи невиконання) роботодавцем вимог частини третьої статті 23 КЗпП України не залежить питання продовження трудових відносин за договором, строк якого закінчився. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 759/1973/25 (провадження 61-11778св25).
Твердження позивача про те, що 11 грудня 2023 року він приступив до виконання трудових обов`язків, є безпідставними. Суди встановили, що трудові відносини між сторонами припинені 08 грудня 2023 року, про що свідчать наказ про звільнення, табель обліку робочого часу, а також вчинені відповідачем дії з блокування доступу позивача до корпоративних систем та облікових записів. При цьому встановлено, що 11 грудня 2023 року позивач, усвідомлюючи факт припинення трудового договору та відсутність будь-яких рішень про його продовження, самостійно прибув до приміщення АТ «Укрзалізниця» та, скориставшись тим, що один із його облікових записів ще не був заблокований, здійснив вхід до системи електронного документообігу. Вказані обставини не свідчать про допуск до роботи чи продовження трудових відносин з ініціативи роботодавця.
Інші аргументи касаційної скарги висновків судів щодо строковості трудового договору, безпідставності вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, зводяться до незгоди з ними, необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), та є аналогічними доводам позовної заяви і апеляційної скарги, які були предметом дослідження в судах попередніх інстанції, які надали всім фактичним обставинам справи відповідну правову оцінку, що ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
За таких обставин рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме зміну дати звільнення ОСОБА_2 з 08 грудня 2023 року на 11 грудня 2023 року. В іншій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без мін.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору від 05 грудня 2023 року № 2314/ос скасувати та позов в цій частині задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_2  з посади менеджера управління з безпеки у філіях Апарату директора з економічної безпеки та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з 08 грудня 2023 року на 11 грудня 2023 року. 

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий М. Є. Червинська 
Судді І. А. Воробйова 
А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун