Справа № 161/2047/26 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/770/26  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою від її імені представником ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В : 
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовано тим, що вона з відповідачем, який являється її сином, є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Протягом тривалого часу поведінка відповідача щодо неї є агресивною і пов`язана з його тривалим вживанням алкоголю, відмовою від нагляду нарколога та проходження психокорегуючої терапії. 
Через відмову відповідача від лікування між ними систематично виникають конфлікти і відповідач вчиняє домашнє насильство відносно неї – своєї матері.
Наведене підтверджується постановами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2021 у справі № 161/18783/21, від 01.12.2023 у справі № 161/16584/23, від 07.11.2023 у справі № 161/18473/23, від 11.04.2024 у справі № 161/2529/24 та терміновими заборонними приписами відносно ОСОБА_2 : серії АА № 377524 від 18.09.2023, серії АА № 378145 від 17.10.2023, серії АА № 329560 від 21.01.2024.
Систематичні образи та нецензурна лайка є грубим приниженням її честі та гідності. Її кривдник – це єдиний син, через дії якого вона залишається сама зі своїми проблемами, а будучи особою з інвалідністю 2 групи по зору, вона є беззахисною перед насильницьким діями свого сина. 
Постійне психологічне та фізичне насильство вплинуло на погіршення її стану здоров`я. Зокрема, внаслідок побиття сином у жовтні 2021, їй було встановлено діагноз «посттравматичний деформуючий остеоартроз лівого колінного суглоба І ступеня з тимчасовим порушенням функції». Отримана тоді травма і досі погіршує її самопочуття, впливає на її життя і вона змушена проходити постійне лікування та реабілітацію. Крім того, у неї відбулося різке погіршення зору та загострилися супутні захворювання.
Враховуючи глибину моральних страждань, те, що її кривдником є син, а вчинені ним дії призвели до накопичувального ефекту та станом на зараз суттєво погіршило її фізичний та психологічний стан, оцінює завдані їй відповідачем моральні страждання у розмірі 55 000 грн,
Просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в розмірі 55 000 грн.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2026 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 від імені позивача ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить змінити це рішення, стягнувши з відповідача моральну шкоду у заявленому нею розмірі 55 000 грн.
Вважає, що рішення суду ґрунтується на вибірковому підході до дослідження матеріалів справи та прямому порушенні вимог щодо їх оцінки. Суд фактично проігнорував безперервну хронологічну послідовність подій при встановленні причинно-наслідкового зв`язку.
У матеріалах справи наявний нерозривний ланцюг доказів: встановлений правоохоронними органами і судом факт фізичного насильства зумовив необхідність медичного обстеження, яке виявило негативні зміни у лівому колінному суглобі, що призвело до встановлення діагнозу «Посттравматичний лівобічний гонартроз внаслідок застарілого пошкодження обох менісків лівого колінного суглоба. ДОА обох колінних суглобів І ст. Остеохондроз ПВХ. Люмбалгія». Слово «посттравматичний», на її переконання, у поєднанні з послідовністю подій виключає можливість трактування захворювання як звичайного вікового чи набутого в інший спосіб стану.
Суд залишив поза увагою ту обставину, що відповідач є єдиним її родичем (сином), і те, що вона вимушена щоденно вести виснажливу боротьбу за власну безпеку у своєму ж домі.
Квартира перетворена сином на алкопритон, речі у ній розтрощені, в такому житлі вона не може проживати. Крім того, у неї прогресуюча сліпота, що робить її абсолютно безпорадною перед кривдником. Дії відповідача призвели до незворотного погіршення стану очей, що загрожує повною втратою зору. Після того, як син зіштовхнув її зі сходів під`їзду, вона вдарилася головою об сходи, внаслідок чого у неї почав різко погіршуватися зір. Фахівці КП «Волинська обласна клінічна лікарня» рекомендували їй оперативне лікування в ДУ «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова» (м. Одеса), однак у зв`язку із повномасштабним вторгненням рф в Україну прийом пацієнтів в Інституті став обмежений, а через отриману внаслідок побиття сином травму лівого колінного суглоба вона стала маломобільною, має болісну незворотну кульгавість, реалізувати прийом до Інститут для неї стало майже неможливо.
Суд не врахував її майже десятирічне спільне проживання з відповідачем, який має алкогольну залежність та психічні розлади, а також її вразливий стан, вік та інвалідність по зору 2 групи.
Вважає ухвалену судом до стягнення суму глибоко зневажливою щодо неї, оскільки вона жодним чином не відображає реальної глибини її страждань як матері, яка залишилася без захисту, зі зруйнованим житлом та втраченою можливість вчасно прооперувати очі через фізичне каліцтво, завдане їй власною дитиною.
Суд першої інстанції також безпідставно проігнорував клопотання про витребування доказів з КП «Волинський медичний центр терапії залежностей» для підтвердження асоціальної поведінки відповідача, що пов`язана із перебуванням ним на обліку в диспансері та періодичним проходженням лікування. Не витребувавши такі докази, суд не зміг повною мірою оцінити обсяг душевних мук матері, яка змушена бачити моральну деградацію свого сина та потерпати від його агресії. Також суд належним чином не дослідив виписки та висновки МРТ за період з 2021-2025 роки, не надавши їм належної оцінки.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив. Лише у надісланому ним документі під назвою «Клопотання/заява» зазначає, що з вересня 2024 року перебуває за межами України, оскільки являється особою з інвалідністю 2 групи та проходить реабілітацію. З позовною заявою категорично не погоджується, вважає її безпідставною та необґрунтованою, без підтвердження наведених позивачкою фактів відповідними доказами.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з матеріалами справи сторони є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 05.04.2007 (а.с.11).
З 04 листопада 2009 року місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією її паспорта (а.с.8-10) і цю адресу свого проживання вона зазначає особисто у всіх процесуальних документах.
Як позивач, так і відповідач є особами з інвалідністю 2 групи, що підтверджується копіями відповідних посвідчень.
Із приєднаних позивачем копій постанов суду та термінових заборонних приписів підтверджено вчинення відповідачем відносно позивача домашнього насильства у вигляді словесних образ, погроз, шарпання, штовхання, яке мало місце 12.10.2021, 18.09.2023, 17.10.2023, 21.01.2024. 
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем внаслідок вчинення домашнього насильства відносно позивача завдано останній моральну шкоду.
Позивачу завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через поведінку відповідача, який являється її сином, вона зазнала страждань і тривоги за виниклих обставин.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Виходячи з наведеного, ураховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обґрунтованим і таким, що відповідає глибині та тривалості моральних страждань позивача є розмір моральної шкоди 3 000 грн, який є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок коштів відповідача.
Посилання в апеляційній скарзі позивача на неврахування судом даних про стан її здоров`я, пов`язаний із проблемами зору та колінного суглобу – відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей, переваги більш вагомих доказів. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Суд першої інстанції надав обґрунтовану правову оцінку поданим позивачем доказам, щодо її стану здоров`я та дійшов правильного висновку про недоведеність належними, допустимими і достовірними доказами причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та різного роду захворюваннями позивача саме внаслідок таких дій, що діагноз позивачу було встановлено після вчинення домашнього насильства відповідачем, і що саме внаслідок пережитих нею психологічних та фізичних страждань після дій відповідача у неї різко погіршилося здоров`я, відбулося загострення хвороби чи її прогресування.
Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відображає реальної глибини її страждань як матері, яка залишилася без захисту, зі зруйнованим житлом та втраченою можливість вчасно прооперувати очі через фізичне каліцтво, завдане їй власною дитиною – відхиляються апеляційним судом, оскільки моральна шкода не охоплюється поняттями майнових витрат; майнова і моральна шкода не є тотожними поняттями.
Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України). 
Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану від її імені представником ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий – суддя 

Судді