ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/47647/25 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача - Єгорової Н.М.,
суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом Державної судової адміністрації України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -
ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2025 року позивач - Державна судова адміністрація України звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яким просила визнати протиправною та скасувати постанову від 03 вересня 2025 року ВП НОМЕР_1державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, неповно встановлено обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Апелянт зазначив про те, що предметом виконання у даній справі є не стягнення коштів у розумінні Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а зобов`язання боржника вчинити дії, а саме забезпечити фінансування, а тому посилання суду першої інстанції на п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" є безпідставним.
Звернув увагу суду на те, що рішення, що підлягає примусовому виконанню не передбачає стягнення коштів за рахунок бюджетної програми, а встановлює обов`язок боржника самостійно вчинити дії з розподілу бюджетних ресурсів, а тому відсутні підстави для звільнення боржника від сплати виконавчого збору.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі №520/3682/25 позов задоволено повністю:
- визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати вихідної допомоги, у зв`язку з відставкою, судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , виходячи з встановленого на 01 січня 2025 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028,00 грн;
- зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати вихідної допомоги, у зв`язку з відставкою, судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , виходячи з встановленого на 01 січня 2025 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028,00 грн;
- визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нарахування та виплати судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 вихідної допомоги, у зв`язку з відставкою за ч. 1 ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн;
- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області провести нарахування та виплату судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2025 року - 3028,00 грн, у розмірі 125010,00 грн, з урахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;
- стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн;
- стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної судової адміністрації України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 03 вересня 2025 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року №520/3682/25 про зобов`язанння Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати вихідної допомоги, у зв`язку з відставкою, судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , виходячи з встановленого на 01 січня 2025 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028,00 грн.
Також постановою державного виконавця від 03 вересня 2025 року стягнуто з Державної судової адміністрації України виконавчий збір у розмірі 32000,00 грн.
Вважаючи протиправною постанову про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконавчий збір не стягується, а відтак постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору в розмірі 32 000,00 грн від 03 вересня 2025 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 є безпідставною та підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч. 1).
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч. 3).
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (ч. 4).
Отже стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку з імовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.
Вказана правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19, від 16 вересня 2021 року у справі №440/4629/21, від 11 серпня 2022 року у справі №640/23271/21, від 16 лютого 2023 року у справі №160/1389/22.
Пунктом 3 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий збір не стягується якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку про те, що виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконавчий збір не стягується, а тому відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року №4901-VI цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:
державний орган;
державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);
юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Відповідно до 1 ст. ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Державна судова адміністрація України за організаційно-правовою формою є державним органом влади, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з ч. 1 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, у головного розпорядника бюджетних коштів Державної судової адміністрації України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя").
Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі №520/3682/25 зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати вихідної допомоги, у зв`язку з відставкою, судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , виходячи з встановленого на 01 січня 2025 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028,00 грн;
Отже рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі №520/3682/25 не передбачає способу виконання рішення у вигляді безпосереднього стягнення коштів з державного бюджету чи рахунків Державної казначейської служби, водночас судом визначено обов`язок Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати вихідної допомоги, у зв`язку з відставкою, судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , виходячи з встановленого на 01 січня 2025 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3028,00 грн.
Враховуючи встановлені обставини суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про те, що предметом виконання у даній справі є не стягнення коштів у розумінні Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а зобов`язання боржника вчинити певні дії - забезпечити відповідне фінансування.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", його дія поширюється виключно на випадки виконання рішень суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є орган державної влади чи інші визначені суб`єкти.
У даному випадку йдеться не про майно як об`єкт виконання, а про покладення на орган державної влади публічно-правового обов`язку щодо забезпечення бюджетними асигнуваннями. 
На переконання колегії суддів, в даному випадку має місце характер правовідносин, який не підпадає під сферу дії Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", з огляду на те, що судове рішення, що підлягає примусовому виконанню не підпадає під прямий (встановлений) порядок виконання в рамках бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя", оскільки встановлює обов`язок боржника самостійно вчинити дії з розподілу бюджетних ресурсів.
Наведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного суду викладеними у постановах від 23 травня 2018 року у справі №286/125/17 та від 31 січня 2019 року у справі №161/502/17.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Державної судової адміністрації України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку