ОКРЕМА ДУМКА
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді
Пророка В. В.

справа № 465/8/19 (провадження № 61-6577 св 22)
10 червня 2026 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Ситнік О. М., розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, треті особи: державний реєстратор Сокільницької сільської Ради Львівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасовича, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання права не сплачувати проценти за договором, за касаційною скаргоюАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 липня 2021 року та додаткове рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року, і постановою від 10 червня 2026 року: залишив без задоволення касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», а оскаржувані судові рішення - без змін.

Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у зазначеній частині не можу погодитисяз огляду на наступне.

Короткий зміст позовних вимог

1. У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області (далі - Сокільницька сільрада), треті особи: державний реєстратор Сокільницької сільради Тузяк П. Т. (далі - державний реєстратор Тузяк П. Т.), також ухвалою від 16 вересня 2021 року про виправлення описки у рішенні суду по суті третіми особами зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, одержаної судом першої інстанції 05 червня 2019 року, просив:

1.1. визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Тузяка П. Т. від 09 вересня 2016 року (індексний номер: 31322534) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису: 16317299, відповідно до якого зареєстроване право власності за Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1022716846101) загальною площею 66,8 кв. м, житловою площею 39,0 кв. м (далі - спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року та спірна квартира);

1.2. скасувати запис від 09 вересня 2016 року № 16317299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на спірну квартиру (далі - спірний запис у Державному реєстрі прав);

1.3. визнати за ОСОБА_1 право не сплачувати проценти за договором про іпотечний кредит від 08 квітня 2008 року № LVH9G10000006827 (далі - договір іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року) після спливу шістдесяти календарних днів з дня одержання ним від банку повідомлення з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту за цим договором, нарахованих процентів та штрафних санкцій.

2.  ОСОБА_1 мотивує свої позовні вимоги тим, що йому на праві спільної сумісної власності належала спірна квартира, яка перебувала в іпотеці на підставі нотаріально посвідченого договору іпотечного кредиту від 08 квітня 2008 року, укладеного із Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», а в подальшому АТ КБ «ПриватБанк») для забезпечення зобов`язання ОСОБА_1 перед цим банком з повернення кредитних коштів і нарахованих відсотків за користування ними згідно з умовами цього договору.

3. 01 вересня 2011 року він отримав від цього банку лист з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту за відповідним договором іпотечного кредитування, нарахованих процентів та штрафних санкцій.

4. У подальшому державний реєстратор Тузяк П. Т. прийняв зазначене спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року, відповідно до якого у Державному реєстрі прав на підставі зазначеного договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року зареєстроване право власності на спірну квартиру за цим банком.

5. Однак на день прийняття спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року в Державному реєстрі прав на підставі ухвали Галицького районного суду міста Львова від 14 червня 2013 року у кримінальній справі № 461/6899/13-к було зареєстроване обтяження переданої в іпотеку спірної квартири від 10 липня 2013 року № 1585300. Тому ОСОБА_1 вважає, що відповідний державний реєстратор мав відмовити банку у державній реєстрації права власності на спірну квартиру.

6. Також ОСОБА_1 вважає, що державний реєстратор Тузяк П. Т. перед прийняттям спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року не отримав від банку документи, які б підтверджували наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання ОСОБА_1 (як боржником та одним з іпотекодавців спірної квартири) та двома іншими іпотекодацями спірної квартири письмової вимоги банку про усунення порушень відповідного договору іпотечного кредитування.

7. Крім того ОСОБА_1 зазначає, що за результатами спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року державний реєстратор Тузяк П. Т. повинен був проводити державну реєстрацію права власності банку на спірну квартиру на підставі договору іпотеки № 930, а не на підставі договору іпотеки № 931, який між ним та зазначеним банком не укладався.

8. Не погоджується ОСОБА_1 й з розрахунком заборгованості, наданим банком державному реєстратору Тузяку П. Т., оскільки вважає, що неправомірно були нараховані проценти, комісії та штрафні санкції після 01 жовтня 2011 року, тобто після закінчення строку їх нарахування, зміненого банком надсиланням зазначеної вище вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

9. Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 25 травня 2020 року витребувана у Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в паперовій формі реєстраційна справа № 1022716846101, у якій приймалось спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року. Ця ухвала суду виконана не була. Відтак ухвалами Франківського районного суду міста Львова від 17 червня 2020 року та від 14 липня 2020 року вирішено повторно направити копію зазначеної ухвали суду про витребування реєстраційної справи № 1022716846101 в паперовій формі у Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та попередити щодо наслідків її невиконання. Незважаючи на неодноразові скерування ухвали Франківського районного суду міста Львова від 25 травня 2020 року про витребування у Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області реєстраційної справи № 1022716846101 в паперовій формі, а також застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, ця ухвала суду виконана не була, матеріали відповідної реєстраційної справи суду не були надані.

10. Ухвалою від 13 листопада 2020 року Франківський районний суд міста Львова закрив підготовче провадження у цій справі та призначив справу до судового розгляду.

11. Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 04 червня 2021 року замінено неналежного відповідача - Годовицько-Басівську сільську Раду Пустомитівського району Львівської області на належного - Сокільницьку сільраду.

12. Франківський районний суд міста Львова своїм рішенням від 16 липня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16 вересня 2021 року про виправлення описки, позов задовольнив частково:

12.1. Скасував спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року;

12.2. Скасував спірний запис в Державному реєстрі прав;

12.3. В задоволенні іншої частини позову відмовив.

13. Додатковим рішенням від 09 вересня 2016 року Франківський районний суд міста Львова:

13.1. доповнив резолютивну частину рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 липня 2021 року - «в решті позовних вимог відмовити»;

13.2. здійснив розподіл судових витрат наступним чином:

13.2.1. стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відшкодування понесених ним судових витрат у сумі 16 403,00 грн;

13.2.2. стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору у сумі 840,80 грн;

13.2.3. стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 1 536,80 грн судового збору.

14. Суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не довело суду надання державному реєстратору усіх необхідних документів, передбачених законодавством України, для прийняття спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року. Встановити на підставі яких документів відповідний державний реєстратор виніс це спірне рішення не видалось за можливе.

15. Отже суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року прийняте без дотримання вимог законодавства України, протилежне учасники судового спору йому не довели, атому вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року йскасування спірного запису у Державному реєстрі прав підлягають задоволенню.

16. Щодо позовної вимоги позивача про визнання за ним права не сплачувати проценти за договором іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року після спливу шістдесяти календарних днів з дня одержання ним від зазначеного банку повідомлення з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту за цим договором, нарахованих процентів та штрафних санкцій, суд першої інстанції дійшов висновку, що у цьому питанні права, свободи чи законні інтереси позивача не є такими, що порушені, невизнаними або оспорюваними, а відтак в задоволенні такої позовної вимоги слід відмовити.

17. Приймаючи зазначене додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів неспівмірності судових витрат позивача на правничу допомогу, заявлених ним до відшкодування. На думку суду витрати на послуги адвоката є реальними та становлять 1 200,00 грн за судове засідання. З урахуванням п`ятнадцяти судових засідань, у яких брав участь представник позивача, загальна сума витрат позивача - 18 000,00 грн.

18. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що визначена адвокатом сума гонорару за підготовку, підписання та скерування до суду позовної заяви у сумі 6 200,00 грн є обґрунтованою та такою, що відповідає складності справи та обсягу наданих послуг, а також часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги позивачу.

19. Враховуючи надані позивачем фіскальні чеки на підтвердження понесених ним витрат на відправку поштовим зв`язком документів у цій справі її учасникам та суду першої інстанції, відшкодуванню підлягає 405,00 грн (27 чеків х 15,00 грн).

20. Водночас, з урахуванням обсягу (дві з трьох заявлених) задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача відшкодування 16 403,00 грн судових витрат позивача.

21. З посиланням на частину шосту статті 141 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у актуальній редакції далі - ЦПК України) суд першої інстанції вказав на необхідність стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на судовий збір у сумі 1 536,80 грн у зв`язку із задоволенням двох позовних вимог немайнового характеру позивача, звільненого від сплати судового збору.

22. Також суд першої інстанції вирішив стягнути на користь позивача з АТ КБ «ПриватБанк» відшкодування судового збору: 1) за подання  ОСОБА_4  до суду заяви про забезпечення позову у сумі 420,40 грн; 2) за подання апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 02 листопада 2020 року про відмову у забезпеченні позову у сумі 420,40 грн.

23. Зазначене доповнення резолютивної частини основного рішення відповідним додатковим рішенням суд першої інстанції здійснив на підставі встановлення власної описки та пункту 1 частини першої статті 270 ЦПК України.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

24. Львівський апеляційний суд своєю постановою від 19 квітня 2022 року частково задовольнив апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк»:

24.1. скасував рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 липня 2021 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Сокільницької сільради та у частині задоволення його позовної вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» щодо скасування спірного запису у Державному реєстрі прав та ухвалив у цій частині нове судове рішення, відмовивши у задоволенні відповідних вимог;

24.2. в іншій частині, щодо визнання незаконним та скасувати спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року,рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 липня 2021 року залишив без змін;

24.3. додаткове рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 вересня 2021 року скасував у частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 1 536,80 грн судового збору та у цій частині ухвалив нове судове рішення - стягнути на користь держави: з ОСОБА_1 768,40 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції; з АТ КБ «ПриватБанк» 768,40 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції;

24.4. в іншій частині додаткове рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 вересня 2021 року залишив без змін;

24.5. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» відшкодування судового збору за подання апеляційних скарг у загальній сумі 1 152,60 грн.

25. У частині вимоги скасувати спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року апеляційний суд виходив з вимог законодавства про обов`язкове повідомлення іпотекодавців щодо необхідності виконати основне зобов`язання та обов`язку державного реєстратора належним чином перевірити документи при здійсненні реєстрації права власності. Зокрема, апеляційний суд звернув увагу на те, що у 2011 році та у 2015 році позивачу, поручителю ( ОСОБА_5 ) та ще двом (окрім позивача) іпотекодавцям надсилались вимоги про усунення порушень у розумінні статті 35 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (у актуальній редакції далі - Закон про іпотеку). Проте належних та допустимих доказів надіслання та отримання таких вимог іншим співвласникам спірної квартири, окрім позивача, а також доказів про направлення таких вимог та документа, що підтверджує завершення тридцятиденного строку з моменту їх отримання усіма іпотекодавцями та боржником державному реєстратору, іпотекодержателем до суду не подано, а судом, незважаючи на неодноразове постановлення ухвал про витребування таких доказів, та застосування заходів процесуального примусу, не отримано. Непрямим доказом цього є і відсутність інформації про вказані документи в Державному реєстрі прав в розділі «підстава виникнення права власності», який заповнено державним реєстратором Тузяком П. Т.

26. У частині вимоги скасувати спірний запис у Державному реєстрі прав апеляційний суд, з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 27 жовтня 2021 року у справі № 545/1883/20, виходив з того, що з 16 січня 2020 року після внесення змін у статтю 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у актуальній редакції далі - Закон про держреєстрацію) такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон більше не передбачав, а ефективним способом захисту є вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав. Тому суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги в частині скасування спірного запису у Державному реєстрі прав.

27. Виходячи з встановлених обставин справи, позовних вимог, правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 570/6008/18, від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 335/5136/19, від 08 грудня 2021 року у справі № 205/1096/19 та того, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність цивільно-правового спору між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк». Тому Сокільницька сільрада, як суб`єкт державної реєстрації, є неналежним відповідачем за відповідними позовними вимогами. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог до неї необхідно відмовити.

28. На підставі встановлених обставин цієї судової справи, у тому числі її розгляду судом першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, щодо ролі суду у якості арбітра під час вирішення, зокрема питання розподілу судових витрат, який забезпечує змагальність сторін у судовому спорі, та те, що заперечень щодо неспівмірності заявленого позивачем розміру витрат на оплату правничої допомоги або клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зменшення заявленого відповідачем розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції не надходило, погодився із судом першої інстанції у висновках щодо відшкодування судових витрат.

29. Додатково апеляційний суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, звернув увагу на те, що зазначений позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» щодо визнання протиправним та скасування спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року та спірного запису у Державному реєстрі прав не стосується захисту прав споживача, а випливає з положень Закону про іпотеку та укладеного між сторонами договору іпотечного кредитування (іпотеки), що є акцесорним зобов`язанням (дивитись, наприклад, постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц). У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що позивач звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами, та безпідставно стягнув їх з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави.

30. У частині позовної вимоги про визнання за позивачем права не сплачувати проценти за договором іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року апеляційний суд визнав поширення на неї статті 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», зокрема щодо звільнення від сплати судового збору. Водночас, оскільки суд першої інстанції відмовив у її задоволенні, підстави для стягнення відшкодування судового збору за її розгляд судом відсутні.

31. З урахуванням зазначеного, у тому числі того, що відбулось часткове задоволення позовних вимог позивача до АТ КБ «ПриватБанк» як відповідача в межах відповідного предмету спору - вирішено визнати незаконним та скасувати спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року, апеляційний суд дійшов висновку, що судовий збір за розгляд цієї судової справи судами першої та апеляційної інстанцій підлягає перерозподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: 1) з АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 768,40 грн, з кожного; 2) з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню відшкодування судового збору, сплаченого у зв`язку з переглядом оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції у суді апеляційної інстанції, у сумі 1 152,60 грн.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

32.  ОСОБА_1 був співвласником (спільна сумісна власність) квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 29 листопада 1996 року № 211470.

33. Відповідно до нотаріально посвідченого договору про іпотечний кредит від 08 квітня 2008 року №LVH9GI0000006827 (далі також - договір іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалося надати ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 378 750,00 грн, а позивач зобов`язався повернути кредит у цій сумі, сплатити відсотки за його користування у розмірі 15,00 % річних та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Передбачається, що виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , визначеного в цьому договорі.

34. За умовами договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року іпотекодавці ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов`язання позичальника за цим договором передали в іпотеку спірну квартиру.

35. Згідно із додатковою угодою від 17 травня 2012 року № 1 до договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року, укладеною між ОСОБА_1 та відповідним банком, сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшена на 7 475,92 грн, а саме: відсотки у розмірі 0 грн, комісія у розмірі 0 грн, пеня у розмірі 7 475,92 грн.

36. Згідно з повідомленням банку від 20 липня 2015 року № 30.1.0.0/2-NZ9 воно було надіслане ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_5 та інформувало про наявність у ОСОБА_1 простроченої заборгованості у сумі 429 228,82 грн.

37. Як вбачається з відомостей Державного реєстру прав у відповідності до інформаційної довідки від 06 листопада 2017 року № 102712854 власником спірної квартири є ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 09 вересня 2016 року (індексний номер: 31322534), прийнятого державним реєстратором Годовицько?Басівської сільської ради, Пустомитівського району, Львівської області Тузяком П. Т. Підставою виникнення права власності зазначений договір іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року № 931. Також наявна інформація про те, що 10 липня 2013 року державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Бігун Мартою Василівною зареєстроване обтяження (арешт нерухомого майна) на спірну квартиру на підставі ухвали Галицького районного суду міста Львова від 14 червня 2013 року у справі № 461/6899/13-к (індексний номер рішення державного реєстратора: 3809627).

38. 06 листопада 2017 року між Адвокатським об`єднанням «Дмитренко та партнери» та ОСОБА_1 укладений договір про надання правової допомоги № 17.11-06.01 (далі - договір правової допомоги від 06 листопада 2017 року). Згідно із додатком до цього договору про надання правової допомоги вартість надання адвокатами цього об`єднання послуг: 1) участь у судовому засіданні: 1 000,00 грн; 2) участь у виконавчій дії: 1 200,00 грн.

39. Відповідно до Додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору правової допомоги від 06 листопада 2017 року його сторонами погоджено, що пункт 1.1 його додатку був викладений у такій редакції: «за надання адвокатами виконавця послуг згідно підпункту 1.2.1 пункту 1.2 статті 1 Договору - у день закінчення відповідного судового засідання суму в розмірі 1200,00 грн за участь адвоката виконавця в одному судовому засіданні».

40. Адвокат позивача приймав участь у п`ятнадцяти судових засіданнях суду першої інстанції протягом його розгляду цієї судової справи.

41. Позивачем надано двадцять сім фіскальних чеків Публічного акціонерного товариства «Укрпошта», кожен з яких на суму 15,00 грн, за відправлення рекомендованого повідомлення учасникам цієї справи та суду.

42. Згідно із квитанцією від 31 жовтня 2020 року № 0.0.1889663104.1 ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання до суду заяви про забезпечення позову у сумі 420,40 грн.

43. Суди попередніх інстанцій встановили, що до закінчення судових дебатів адвокат позивача Котовщиков Р. А. заявив про подання доказів про розмір судових витрат, які понесені за розгляд справи в суді першої інстанції. А 28 липня 2021 року позивач подав до суду заяву в порядку пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України, в якій містилось прохання про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, а саме про стягнення на його користь витрат на надання правничої допомоги у сумі, розмір якої частково підтверджений матеріалами справи, частково обчислюється, виходячи з кількості судових засідань, в яких брав участь адвокат позивача.

44. Також апеляційний суд встановив, що АТ КБ «ПриватБанк», будучи належним чином повідомленим про час та дату судового засідання, в якому мало вирішувати питання про ухвалення додаткового рішення, до суду не з`явилося, подало клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд, з посиланням на положення частини третьої статті 270 ЦПК України, відхилив, що підтверджується протоколом судового засідання за 16 вересня 2021 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

45. У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 12 липня 2022 року, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 липня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 вересня 2021 року, постанову Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року, в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до АТ КБ «ПриватБанк». Заявлене клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

46. З урахуванням змісту касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», банк оскаржує зазначені судові рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України у відповідній частині - визнання незаконним та скасування спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року.

47. Зокрема, АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що апеляційний суд безпідставно проігнорував висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), з приводу того, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача, а не суду.

48. Позивач, з урахуванням його заяви про зміну підстав позову від 04 червня 2019 року, чітко визначився кого бачить відповідачем 1 та відповідачем 2 у цій справі та які саме позовні вимоги він заявив до АТ КБ «ПриватБанк», а які до Городовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, правонаступником якої є Сокільницька сільрада, залучена у цьому статусі до цієї судової справи ухвалою Франківського районного суду Львівської області від 04 червня 2021 року.

49. На думку АТ КБ «ПриватБанк», до банку була звернута лише одна позовна вимога - визнати за ОСОБА_1 право не сплачувати проценти за договором іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року після спливу шістдесяти календарних днів з дня одержання ним від банку повідомлення з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту за цим договором, нарахованих процентів та штрафних санкцій. І саме у задоволенні цієї позовної вимоги відмовили обидва суди попередніх інстанцій. Але попри це, з банку вирішили стягнути відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу - всупереч змісту статті 141 ЦПК України.

50. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24), від 26 лютого 2020 року у справі № 287/167/18-ц (пункт 52), АТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що спір про скасування спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року має розглядатись як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно, а тому належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснений аналогічний запис у Державному реєстрі прав. Однак відповідні позовні вимоги, на думку АТ КБ «ПриватБанк», позивач до нього не заявляв та не визнавав його відповідачем по цим вимогам.

51. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у тому числі у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України. Зокрема, враховуючи зазначений самим АТ КБ «ПриватБанк» обсяг касаційного оскарження відповідних судових рішень, та те, що апеляційний суд скасував оскаржуване рішення суду першої інстанції у частині скасування спірного запису у Державному реєстрі, Верховний Суд не має приймати до уваги доводи касаційної скарги з приводу необхідності відмови у задоволенні цієї позовної вимоги позивача.

52. АТ КБ «ПриватБанк» також посилається у своїй касаційній скарзі на те, що суди не могли належним чином дослідити докази у справі, оскільки самі визнали, що суд першої інстанції не отримав на свої численні запити повні матеріали відповідної реєстраційної справи, а без її дослідження не може бути висновку про невідповідність цих матеріалів вимогам законодавства. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» чітко заявляє у прохальній частині своєї касаційної скарги про скасування Верховним Судом рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 липня 2021 року та додаткового рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 вересня 2021 року, постанови Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року «у частині задоволених позовних вимог» та ухвалення власного рішення з відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині, то посилання банку у цьому на частину третю статті 411 ЦПК України, що передбачає передачу справи на новий розгляд у зв`язку із вадами дослідження судами попередніх інстанцій доказів у справі та встановлення її обставин, Верховний Суд розглядає як необґрунтоване. У цьому контексті Верховний Суд може надати оцінку аргументам щодо застосування частини третьої статті 411 ЦПК України виключно якщо цього вимагатиме стаття 2 ЦПК України.

(2) Позиція ОСОБА_1 .

53. 05 вересня 2022 року Верховний Суд засобами поштового зв`язку отримав відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу банку, у якій він зазначає про безпідставність цієї касаційної скарги, вважаючи, що вона не підлягає задоволенню.

54. Позов позивач заявляв до обох відповідачів, зокрема до АТ КБ «ПриватБанк» як особи, за якою в порушення Закону, на думку позивача, було зареєстроване право власності на спірну квартиру. Тому, насправді, висновки Верховного Суду, на які посилається банк, щодо визначення відповідачів у подібних справах судами попередніх інстанцій застосовані правильно. Отже і розподіл судових витрат справедливо зачіпає обов`язки банку щодо їх відшкодування.

55. Суди попередніх інстанцій навіть без неотриманих на підставі багаточисельних запитів суду першої інстанції повноцінних матеріалів відповідної реєстраційної справи на підставі наявних доказів та встановлених обставин дійшли висновку, що спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року не відповідає Закону, зокрема ігнорувало дійсний арешт спірної квартири. Це рішення було прийнято, зокрема на підставі договору іпотеки № 931, який позивач з банком не укладав, оскільки він уклав договір іпотеки № 930. До того ж документи, які подавались державному реєстратору для формування реєстраційної справи мають бути у самого банку, який мав можливість їх надати для спростування відповідних висновків, але цього не зробив, що дає підстави для оцінки добросовісності дій банку.

56. Підстав для застосування частини третьої статті 411 ЦПК України він не вбачає. ОСОБА_1 також звернув увагу на безпідставність аргументів касаційної скарги щодо скасування спірного запису у Державному реєстрі прав, враховуючи дійсний зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду. Але оскільки Верховний Суд не має приймати до уваги аргументи АТ КБ «ПриватБанк» з цього питання відповідно до зазначеного вище, то й оцінку контраргументам ОСОБА_1 з його приводу фактично також.

57. Рекомендації ОСОБА_1 з приводу того як Верховний Суд має аргументувати свою постанову за результатами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень Верховний Суд також має залишати поза увагою як такі, що не передбачені ЦПК України у відзивах учасників судових спорів.

(3) Позиція інших учасників справи

58. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

59. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

60. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частини друга та четверта статті 41 Конституції України).

61. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

62. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

63. Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

64. Відповідно до статті 11 ЦПК України принцип пропорційності полягає у тому, що суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо

65. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

66. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

67. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

68. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України).

69. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (частина третя статті 49 ЦПК України).

70. Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (частина перша статті 50 ЦПК України).

71. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (частина друга статті 50 ЦПК України).

72. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частини перша та друга статті 51 ЦПК України).

73. Частина третя статті 51 ЦПК України передбачає, що після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

74. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (частина третя статті 53 ЦПК України).

75. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (частина п`ята статті 53 ЦПК України).

76. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

77. Зокрема, частина сьома статті 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України.

78. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

79. Частина перша статті 270 ЦПК України передбачає, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення (пункт 1); 2) судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).

80. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частини третя та п`ята статті 270 ЦПК України).

81. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша та друга статті 367 ЦПК України).

82. Пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачає, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

83. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

84. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

85. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).

86. Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).

87. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені зокрема пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України (згідно із частиною третьою статті 411 ЦПК України).

88. Пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (у актуальній редакції далі - ЦК України) вказує, що одними із загальних засад цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

89. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

90. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частини перша та четверта статті 182 ЦК України).

91. Відповідно до частини першої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

92. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частина друга статті 209 ЦК України).

93. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

94. Частина перша статті 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

95. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

96. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).

97. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частина друга статті 369 ЦК України).

98. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів (частини перша та четверта статті 626 ЦК України).

99. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частини перша та друга статті 628 ЦК України).

100. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (частина четверта статті 639 ЦК України).

101. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (частина перша статті 654 ЦК України).

102. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

103. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом про іпотеку (згідно із абзацом третім частини першої статті 1 Закону про іпотеку).

104. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки (частина шоста статті 3 Закону про іпотеку).

105. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частина сьома статті 3 Закону про іпотеку).

106. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості (частина друга статті 6 Закону про іпотеку).

107. Частина перша статті 33 Закону про іпотеку передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону про іпотеку).

108. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону про іпотеку).

109. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону про іпотеку).

110. Одним зі способів позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до частини третьої статті 36 Закону про іпотеку є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону про іпотеку.

111. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частини перша та друга статті 37 Закону про іпотеку).

112. Частина перша статті 3 Закону про держреєстрацію серед загальних засад державної реєстрації прав визначає внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (пункт 4). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3 Закону про держреєстрацію).

113. Відповідно до частини першої статті 4 Закону про держреєстрацію державній реєстрації прав підлягають, зокрема: право власності (пункт 1); іпотека (абзац дев`ятий пункту 2); заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (пункт 4).

114. Згідно із частиною третьою статті 10 Закону про держреєстрацію державний реєстратор, зокрема: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 4) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі.

115. Частина перша статті 16 Закону про держреєстрацію передбачає, що формування заяв у сфері державної реєстрації прав та/або їх реєстрація проводиться у базі даних заяв. Під час прийняття заяви в паперовій формі обов`язково виготовляються електронні копії документів, поданих заявником для проведення державної реєстрації прав. Електронні копії документів виготовляються шляхом сканування оригіналів та копій документів, що пред`являються заявником для проведення державної реєстрації прав з подальшим розміщенням їх у Державному реєстрі.

116. Реєстраційна справа формується у паперовій формі після відкриття розділу на об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі прав та внесення до нього відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та зберігається протягом всього часу існування об`єкта. Реєстраційна справа у паперовій формі включає документи, на підставі яких вносилися відомості до Державного реєстру прав, а також інші документи, отримані та сформовані під час проведення державної реєстрації, що розміщуються у порядку їх надходження і нумеруються. Реєстраційній справі у паперовій формі присвоюється реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (частини перша та друга статті 17 Закону про держреєстрацію).

117. Реєстраційна справа в електронній формі складається з документів, сформованих за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав та електронних копій документів, поданих або сканованих за заявами у сфері державної реєстрації прав. Реєстраційна справа в електронній формі зберігається в Державному реєстрі речових прав (частина третя статті 17 Закону про держреєстрацію).

118. Витребування (вилучення) реєстраційних справ або документів із них здійснюється виключно за судовим рішенням. Суб`єкт державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, зобов`язаний зробити опис вилучених документів, забезпечити виготовлення копій документів, що вилучаються з реєстраційної справи, пронумерувати, прошити та завірити їх печаткою. До реєстраційної справи долучається копія судового рішення про витребування документів, супровідний лист або документ, яким суд уповноважив особу на їх одержання, а також опис вилучених документів. Вилучені з реєстраційної справи документи надсилаються поштовим відправленням до суду або передаються безпосередньо особі, уповноваженій судом на їх одержання. Після проведення відповідних процесуальних дій документи, вилучені з реєстраційної справи, підлягають негайному поверненню суб`єкту державної реєстрації, який забезпечує зберігання такої реєстраційної справи (частина шоста статті 17 Закону про держреєстрацію).

119. Відповідно до частини першої статті 18 Закону про держреєстрацію у порядку державної реєстрації прав присутні наступні етапи: 1) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав (пункт 2); перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; (пункт 4); прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації (пункт 5); відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав (пункт 6).

120. Згідно із частиною другою статті 18 Закону про держреєстрацію перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

121. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом (частина друга статті 22 Закону про держреєстрацію).

122. Відповідно до частини першої статті 24 Закону про держреєстрацію у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, зокрема якщо: 1) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом (пункт3); 2) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (пункт 5); 3) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункт 6).

123. Частина четверта статті 24 Закону про держреєстрацію передбачає, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: 1) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 2) державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав; 3) державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

124. Стаття 26 Закону про держреєстрацію передбачає позасудовий механізм виправлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру.

125. Пункт 4.3. договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року передбачає можливість позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до частини третьої статті 36 Закону про іпотеку.

126. Також відповідно до змісту нотаріально посвідченого договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року його сторонами у якості майнових поручителів позивача також є ОСОБА_2 й ОСОБА_3 - співвласники спірної квартири.

127. ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine), заява № 4909/04, п. 58).

128. Встановлення дійсного розміру заборгованості позивача перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року не є предметом цього спору відповідно до заявлених позивачем позовних вимог, у тому числі з урахуванням уточнення їх підстав.

129. АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на зазначену вище практику Верховного Суду, правильно вказує на правовий висновок з приводу того, що у справах, подібних до справи, яка розглядається, мова йде про розгляд спору, пов`язаного із порушенням цивільних прав позивача на спірну квартиру іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у цій справі є особа, право на нерухоме майно (спірну квартиру) якої оспорюється та щодо якої здійснений аналогічний запис у Державному реєстрі прав. Отже банк сам визнає, що він є належним відповідачем у цій справі відповідно до заявленої позовної вимоги про визнання незаконним та скасування спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року.

130. Посилаючись на відповідні постанови Верховного Суду, у яких міститься правовий висновок з приводу того, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача, а не суду, АТ КБ «ПриватБанк» пропонує Верховному Суду прийняти до уваги виключно першу частину його ж власного правового висновку, опускаючи невід`ємний зміст другої складової цього правового висновку, а саме того, що встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду під час розгляду справи.

131. Позивач звернувся з позовом до двох відповідачів, серед яких й АТ КБ «ПриватБанк». Зокрема, апеляційний суд правильно розмежував належність відповідачів відповідно до заявлених позовних вимог - у цьому його оскаржувана постанова не суперечить наведеним АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду - ними апеляційний суд й керувався. Відмови у задоволенні позовних вимог у справах, на які послався банк, стосувалися випадків, коли суд, встановлював відсутність серед визначених позивачем відповідачів дійсно належного.

132. Тому у цьому аспекті касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованою. А щодо дослідження, зокрема судом апеляційної інстанції обставин цієї справи та доказів у ній, Верховному Суду варто було б, керуючись статтею 2 ЦПК України, зазначити наступне.

133. Відповідно до записів нотаріуса на посвідченому ним договорі іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року за номером 930 в Державному реєстрі прав ним зареєстрований безпосередньо сам цей договір, а за номером 931 зареєстрована заборона відчуження спірної квартири. Отже, твердження позивача про наявність двох окремих договорів іпотеки з різними номерами щодо різних об`єктів нерухомості не відповідає встановленим судами попередньої інстанції обставинам справи та доказу, який безпосередньо надав судам сам позивач. Також не відповідає дійсності твердження позивача про те, що суди попередніх інстанцій керувалися у своїх судових рішеннях цією неузгодженістю в номерах реєстраційних дій.

134. Питання виправлення технічних помилок у Державному реєстрі прав врегульоване Законом про держреєстрацію. Тому питання помилкової вказівки у Державному реєстрі прав реєстратором на номер реєстрації заборони відчуження предмета іпотеки (№ 931) замість номеру реєстрації самого договору іпотечного кредитування (№ 930) може бути вирішене в межах відповідної процедури, передбаченої Законом про держреєстрацію, але не спростовує встановлений судами попередніх інстанцій факт існування нотаріально посвідченого договору іпотечного кредиту від 08 квітня 2008 року, який передбачає за своїм змістом узгоджену його сторонами можливість реалізації частини третьої статті 36 Закону про іпотеку.

135. У своїй постанові від 05 травня 2025 року у справі № 466/2651/23 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов правового висновку, що у випадку забезпечення позову у справі, де іпотекодержатель не є учасником справи, та в якій забезпечується позов щодо майна, переданого в іпотеку, та право іпотекодержателя ця особа набула до забезпечення позову, права та інтереси іпотекодержателя захищені правилами пріоритетності іпотеки. Тобто наявність арешту майна за ухвалою суду, зареєстрованого після виникнення права іпотеки на це майно не змінює пріоритету можливих вимог кредиторів щодо цього майна, а частина четверта статті 24 Закону про держреєстрацію вказує на те, що арешт майна не є безумовною підставою для відмови у державній реєстрації права власності, і така реєстрація можлива за умови збереження інформації щодо відповідного арешту. Судами не встановлено, що спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року спричинило скасування відповідного арешту спірної квартири або вилучення інформації про цей арешт з Державного реєстру прав. Тому аргумент про те, що цей арешт унеможливлює прийняття спірне рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року є необґрунтованим у контексті встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи. До того ж апеляційний суд не вказував зазначений арешт як аргумент свого рішення, цю мотивацію йому приписує сам позивач.

136. Водночас АТ КБ «ПриватБанк» не несе відповідальність за надання реєстраційної справи державним реєстратором на запит суду та не забезпечує її надання. Неможливість надати саме банком документів, які подавалися державному реєстратору у минулому для проведення певної державної реєстрації у Державному реєстрі прав, особливо з урахуванням суттєвого часового проміжку, який пройшов з того моменту, сама по собі не може означати автоматичну недобросовісність банку. Відповідно до умов Закону про держреєстрацію банк несе відповідальність за достовірність наданих державному реєстратору документів та інформації, але не за збереження реєстраційної справи реєстратором. А з механізму ведення Державного реєстру прав, передбаченого Законом про держреєстрацію, випливає позитивний обов`язок держави в особі уповноважених осіб забезпечувати зберігання реєстраційних справ, на що банк має право розраховувати, але не може впливати. Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій не встановили, що АТ КБ «ПриватБанк» надало державному реєстратору недостовірні дані для прийняття ним спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року на підставі досліджених ними повноцінних матеріалів відповідної реєстраційної справи.

137. Неможливість дослідити матеріали реєстраційної справи не позбавляє суд обов`язку розглянути судовий спір, а тому суд має покладатися на сукупність усіх доказів у справі, здійснюючи їх оцінку відповідно до вимог статті 89 ЦПК України та керуючись загальними засадами цивільного законодавства, зокрема справедливістю, добросовісністю та розумністю, передбаченими пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.

138. Апеляційний суд у мотивах своєї оскаржуваної постанови зазначив, що у 2011 році та у 2015 році позивачу, його поручителю та іншим двом іпотекодавцям ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) надсилались вимоги про усунення порушень у розумінні статті 35 Закону про іпотеку.

139. Відповідно до матеріалів справи у своїй заяві про зміну підстав позову ОСОБА_1 сам надав суду першої інстанції у якості доказу копію повідомлення банку від 01 вересня 2011 року № 30.1.0.0/2-848DNLFZ0MNZ9 щодо виконання боржником зобов`язань перед кредитором за договором іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року, адресовану усім контрагентам цього договору, отримання якого він підтверджував, а АТ КБ «ПриватБанк» не заперечувало його направлення. У цьому повідомленні зазначені умови, що випливають з вимог статті 35 Закону про іпотеку. Докази щодо виконання вимоги банку, викладеної у цьому повідомленні, судам попередніх інстанцій не надані, відповідний факт судами попередніх інстанцій не встановлений.

140. Натомість у безпосередньому змісті вище зазначеного повідомлення банку, направленого у 2015 році, відсутня наявність вказівки усіх умов, визначених у статті 35 Закону про іпотеку. Тому на якій підставі апеляційний суд дійшов висновку, що вона відповідає вимогам статті 35 Закону про іпотеку незрозуміло.

141. Оскільки підставою реєстрації права іпотекодержателя на предмет іпотеки за іпотечним договором, який передбачає реалізацію статті 36 Закону про іпотеку, є саме іпотечний договір, а не повідомлення та докази його отримання, незрозумілим є висновок апеляційного суду з приводу того, що відсутність інформації про останні у розділі «підстава виникнення права власності» Державного реєстру прав є непрямим доказом того, що банк не надав усі необхідні документи державному реєстратору для прийняття спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року.

142. З матеріалів справи випливає, що позивач заперечував підписання ним додаткової угоди від 17 травня 2012 року № 1 до договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року, але не спростував цей факт належним чином. Суд першої інстанції досліджував оригінал цієї додаткової угоди у судовому засіданні та дійшов висновку про його дійсність, апеляційний суд не поставив під сумнів цей висновок суду першої інстанції. У матеріалах справи міститься копія цієї додаткової угоди, яку уклали між собою позивач та відповідний банк. Однак у висновках обох судів попередніх інстанцій, які прийняли цю додаткову угоду до уваги, відсутня оцінка того, яким чином два його підписанти могли змінити умови нотаріально посвідченого договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року, сторонами якого є чотири особи, враховуючи, що докази повноважень позивача діяти від імені двох інших його майнових поручителів ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) у матеріалах справи відсутні, судами не встановлювались, а сама ця додаткова угода, відповідно до її копії у матеріалах справи, не має жодних ознак нотаріального посвідчення.

143. Оскільки позивач та відповідний банк, керуючись свободою договору, передбаченою ЦК України, укладаючи договір іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року, який у собі містить як договір кредитування, так і договір іпотеки, узгодили необхідність його нотаріального посвідчення, то зміни до цього договору у будь-якій його частині можуть вноситися виключно у тій самій формі, у тому числі за умови їх нотаріального посвідчення та погодження з іншими учасниками договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року. Якщо ця додаткова угода була нотаріально посвідчена та враховувала волевиявлення майнових поручителів позивача, то вона за своїм змістом означає втрату чинності повідомленням банку у 2011 році. Якщо ж ні, то зазначене повідомлення банку у 2015 році не позбавляє чинності його повідомлення у 2011 році, якщо тільки сам банк цього не заперечить та не надасть докази його відкликання, або сторони не нададуть суду докази його виконання.

144. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідні треті особи ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) підтвердили чи спростували отримання чи неотримання ними будь-яких повідомлень від АТ КБ «ПриватБанк», чи то у 2011 році, чи то у 2015 році. Твердження щодо цього позивача не є належним доказом підтвердження чи спростування цього факту, оскільки він не підтвердив свої повноваження робити такі заяви у цій справі від імені цих третіх осіб, принаймні суди попередніх інстанцій таких його повноважень не встановили.

145. Отже відповідно до матеріалів справи відсутні будь-які докази того, що інші співвласники спірної квартири уповноважували позивача діяти від його імені у цій судовій справі. Зокрема, це стосується й апеляційного перегляду у цій справі.

146. До суду першої інстанції з позовними вимогами у цій справі інші співвласники спірної квартири не зверталися. Перші документи у справі щодо повідомлення цих осіб про її розгляд у суді з`явилися у матеріалах справи датовані 04 березня 2021 року. Суд першої інстанції не приймав ухвалу про залучення співвласників спірної квартири до участі у справі у якості третіх осіб. Також у матеріалах справи наявні заяви представника позивача від 18 травня 2021 року про направлення заяв по суті справи цим співвласникам спірної квартири та інформації про судове засідання суду.

147. Водночас у всіх трьох співвласників спірної квартири наводиться суду одна й та сама адреса реєстрації цих осіб, яка співпадає з адресою спірної квартири та адресою, яка зазначалась у вимозі банку, отримання якої у 2011 році за цією адресою підтвердив сам позивач. За цією ж адресою направлялись рекомендовані повідомлення суду першої інстанції після 05 квітня 2021 року цим особам, які містять відмітки про їх отримання. Суди попередніх інстанцій не надавали цьому жодної оцінки.

148.  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції визначив третіми особами у цій справі шляхом зазначення їх такими у своїй ухвалі від 16 вересня 2021 року про виправлення описки у оскаржуваному рішенні від 16 липня 2021 року, однак знову ж таки без винесення попередньої ухвали про визначення їх третіми особами.

149. Через зазначене у своїх апеляційних скаргах АТ КБ «ПриватБанк» навіть не зазначало ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у якості третіх осіб, що не завадило апеляційному суду своєю ухвалою від 04 жовтня 2021 року відкрити апеляційне провадження у цій справі за участю зазначених третіх осіб, вказавши, що апеляційна скарга відповідає вимогам ЦПК України. Аналогічне стосується й ухвали апеляційного суду від 29 жовтня 2021 року щодо відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на відповідне додаткове рішення суду першої інстанції.

150. Однак відповідно до статті 53 ЦПК України треті особи не долучаються до розгляду справи шляхом постановлення ухвали про виправлення описки у судовому рішенні щодо суті спору шляхом дописування їх в опис справи. Тому, навіть попри направлення судом першої інстанції якихось документів третім особам, які офіційно відповідно до вимог ЦПК України не набули такого статусу, відсутні підстави говорити про їх належне залучення до розгляду цієї справи.

151. Апеляційний суд не був позбавлений можливості належним чином залучити зазначених співвласників спірної квартири до розгляду справи у якості третіх осіб, а також здійснити апеляційний перегляд оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції.

152. Відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України апеляційний суд за відповідних умов не мав процесуального права приймати оскаржувану постанову лише про часткове скасування та зміну оскаржуваних рішень суду першої інстанції.

153. Водночас участь зазначених співвласників спірної квартири у якості третіх осіб у справі не здатна вплинути на правильність судового рішення апеляційного суду у частині зазначеної відмови у задоволенні частини позовних вимог, у тому числі щодо конкретного відповідача - Сокільницької сільради, яка не оскаржується у касаційній інстанції, відповідно до конкретних мотивів цього судового рішення.

154. Враховуючи зазначене, оскільки нескасована апеляційним судом частина оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції стосується задоволення вимоги позивача про визнання незаконним та скасування спірного рішення державного реєстратора від 09 вересня 2016 року, яка оскаржується банком у касаційному порядку, та може вплинути на незмінену частину оскаржуваного додаткового рішення, керуючись статтею 2 ЦПК України та такою основною засадою (принципом) цивільного судочинства, як пропорційність, необхідно скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду у частині незмінених оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

155. Окремо необхідно звернути увагу на те, що, якщо під час зазначеної реалізації іпотечного застереження договору іпотечного кредитування від 08 квітня 2008 року у частині стягнення предмета іпотеки відбулись порушення прав позивача, зокрема щодо вартості стягнення предмета іпотеки, його оцінки тощо, відповідності дійсним борговим зобов`язанням, або якщо позивач не погоджується з ними, зокрема розміром кредитної заборгованості, - він не позбавлений права звернутися до суду з відповідними позовними вимогами, які відповідають конкретному предмету спору. У цій справі він з такими вимогами до АТ КБ «ПриватБанк» не звертався.

Отже, правильним, на мою думку, було б частково задовольнити касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року у частині залишених без змін рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 липня 2021 року та додаткового рішення Франківського районного суду міста Львова від 16 вересня 2021 року, передати у цій частині справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. В. Пророк