Справа № 127/9485/26
Провадження № 2/127/2773/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.06.2026   м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі: 
головуючої судді Бессараб Н.М., 
при секретарі Касенюк А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб, цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.12.2021 між ТОВ «ФК «Ірбіс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №50713513, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 4700 гривень. 01.09.2025 між ТОВ «ФК «Ірбіс» та ТОВ «ФК «Позика» було укладено договір факторингу №01092025/1, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Ірбіс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Позика» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за кредитним договором №50713513 від 31.12.2021. Відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить 17108 гривень, з яких: 4700,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 12408,00 гривень заборгованість за відсотками, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Також позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача судові витрати.
21.05.2026 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Руснака В.О., відповідно до якого просив відмовити в задоволені позовних вимог ТОВ «ФК «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №50713513 від 31.12.2021 в частині стягнення заборгованості по процентах в розмірі 12408 грн., зменшити судові витрати позивача до тих, які відповідатимуть складності справи, обсягу та якості наданих позивачу послуг. Відзив на позовну заяву мотивований тим, що відповідач визнає заборгованість по основному боргу у розмірі 4700 грн., в іншій частині позовні вимоги відповідач не визнає. Відсутність як посилань на первинну бухгалтерську документацію, так і самої первинної бухгалтерської документації унеможливлює перевірку судом достовірності вказаних дат проведення фінансових господарських операцій та їх розмірів, а отже і вірності розрахунків в цілому. Фактично, кредитор надав до суду не докази проведення господарських операцій, а отже і виконання зобов`язань, а лише свої власні висновки з цього приводу у вигляді розрахунку заборгованості, позбавивши цим суд та боржника можливості надати власну оцінку вірності розрахунків як доказів, якими обґрунтовується розмір грошових вимог. Надані до заяви документи (розрахунок заборгованості за кредитним договором) не є належним доказом, який підтверджує наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлює розмір заборгованості, оскільки такими доказами можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Однак, в справі лише наявний скорочений розрахунок заборгованості за кредитним договором з констатацією суми заборгованості, а не обґрунтований детальний розрахунок заборгованостей, не кажучи про первинні документи. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що нарахування процентів в розмірі 12408 грн. не підтверджено належними та допустимими доказами, значно завищено, нараховано з порушенням законодавства України, тому не можуть бути визнано судом. Позивач вважає, що загальна вартість послуг позивача на професійну правничу допомогу є необґрунтованою і не може бути задоволена судом. До позовної заяви не доказів, які підтверджують понесені витрати, що виключає можливість їх визнання судом.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за відсутності представника позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечив проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Руснак В.О. в судове засідання не з`явилися, однак у відзиві на позовну заяву зазначили про розгляд справи у їх відсутність.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 31.12.2021 між ТОВ «ФК «Ірбіс» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансового кредиту №50713513, у відповідності до умов якого за цим договором товариство надає кредит клієнту в розмірі 4700 грн. з оплатою по процентній ставці, що вираховується в наведеному графіку згідно п. 3.2 цього договору, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити передбачені цим договором проценти у строки та на умовах даного договору. За користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити товариству стандартну процентну ставку у розмірі 3%. Стандартна процентна ставка застосовується у межах строку, визначеного у п. 4.2. цього Договору та у межах нового стандартного періоду строку кредитування, якщо відбулось продовження строку кредитування за ініціативою клієнта. При цьому, клієнт може скористатись пільговим періодом та отримати пільгову процентну ставку (знижку) на умовах, визначених в п.п. 3.2.1, 3.2.2. п.3.2. цього Договору. Пільговий період 30 календарних днів з 31.12.2021 по 30.01.2022, процентна ставка – 2,8%, Стандартний період 60 календарних днів з 31.01.2022 по 31.03.2022, процентна ставка – 3%. У разі несвоєчасного повернення кредиту, передбаченого п. 4.2 цього Договору, клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції, у вигляді нарахування штрафу в розмірі 0 відсотків за кожен наступний день після останнього дня строку кредитування, визначеного п.4.2. цього Договору від суми залишку Кредиту (далі за текстом – «штрафні санкції»), але в будь якому разі не більше ніж 50 відсотків від суми наданого Кредиту та нарахованих відсотків разом. Мета кредитування - задоволення власних потреб Клієнта, що не суперечить чинному законодавству України та не пов`язані з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю. Клієнт зобов`язується використовувати Кредит лише відповідно до мети кредитування, що вказана у цьому Договорі. У додатку № 1 до вищевказаного договору сторони погодили графік платежів. 
Підписуючи вищевказаний договір відповідач підтвердив, зокрема, що ознайомився та погоджується з усіма умовами Правил та Договору; не вважає умови цього Договору несправедливими, невигідними/вкрай невигідними для себе; укладає цей Договір особисто, згідно зі своїм вільним волевиявленням, яке повністю відповідає внутрішній волі Клієнта як Сторони цього Договору, усвідомлює значення своїх дій, обізнаний із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не діє під впливом тяжкої для себе обставини; йому надана інформація, зазначена в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у повній відповідності з вимогами, що ставляться до порядку надання такої інформації (п. 13.9.1-п. 13.9.4 договору).
01.09.2025 між ТОВ «ФК «Ірбіс» та ТОВ «ФК «Позика» було укладено договір факторингу №01092025/01, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Ірбіс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Позика» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 50713513 від 31.12.2021. 
Так, згідно із п. 4.1 вищевказаного договору право вимоги переходить від ТОВ «ФК «Ірбіс» до ТОВ «ФК «Позика» з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог у формі наведеної в додатку №1 до цього договору.
З витягу із додатку №1 до договору факторингу вбачається відступлення ТОВ «ФК «Ірбіс» ТОВ «ФК «Позика» права вимоги до боржника за кредитним договором №50713513 від 31.12.2021.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису ( факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частина перша статті 1078 ЦК України передбачає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
За статтею 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Відповідно до частини другої статті 1082 ЦК України боржник має право вимагати від фактора надання йому доказів того, що передання права грошової вимоги мало місце, тобто надати копію договору факторингу. Якщо фактор не виконає цієї вимоги, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним за основним договором.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.
Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року (справа №6-979цс15).
31.12.2021 між ТОВ «ФК «Ірбіс» та відповідачем було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 50713513 в електронній формі, при укладенні якого його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору. Відповідач вчинив ряд дій з метою отримання кредиту, результатом чого стало отримання ним кредитних коштів, що підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, наявними в матеріалах справи. 
Факт перерахування відповідачу коштів в розмірі 4700 грн. на виконання умов договору №50713513 від 31.12.2021 підтверджується листами ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. №3152_251021113446 від 21-10-2025, відповідно до якого було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 31-12-2021 13:05:30 на суму 4700 грн., маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 128449812, призначення платежу: зарахування 4700 грн. на карту НОМЕР_1 . 
Як установлено судом з матеріалів справи, укладений договір факторингу є чинним та позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за договором №50713513 від 31.12.2021 в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 визнав факт отримання ним кредитних коштів за вказаним кредитним договором в сумі 4700 грн. та у вказаній частині визнає позовні вимоги. 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача ОСОБА_1 за договором №50713513 від 31.12.2021 становить 17108 грн., з яких: 4700 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 12408 грн. - заборгованість за відсотками.
Згідно з ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
ОСОБА_1 не заявляв зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитного договору №50713513 від 31.12.2021 на підставі положень ст. 1051 ЦК України.
Суд звертає увагу на те, що позивач є фінансовою, а не банківською установою, нормативно-правове регулювання діяльності яких має свої особливості, зокрема, що стосується вимог до первинної документації. 
Суд враховує, що первісний кредитор ТОВ «ФК «Ірбіс» не є банком, а тому не відкриває позичальнику рахунок, а лише здійснює перерахування кредитних коштів на вже існуючий рахунок позичальника у банківській установі.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти у повному обсязі у межах встановленого строку кредитування кредитодавцю не повернув, нараховані на підставі умов кредитного договору відсотки за користування кредитом не сплачував, тому оскільки відповідачем не було спростовано правильність здійсненого розрахунку, суд вважає, що прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 4700 грн. та прострочена заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 12408 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Враховуючи викладене, позовні вимоги належить задоволити у повному обсязі.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2662,40 грн. понесеного судового збору.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує вимоги, викладені в частині 3 цієї статті. 
Визначаючись з розподілом витрат позивача на правничу допомогу адвоката, суд враховує, що ТОВ «ФК «Позика» скористалося правовою допомогою ФОП ОСОБА_2 по вказаній справі, про що свідчить договір про надання правової допомоги №39493634/01 від 02.01.2026 та додаткова угоду №50713513 від 16.02.2026. На підтвердження виконання адвокатом Лівак І.М. (ФОП) умов вищевказаного договору, суду надано детальний опис робіт та акт надання послуг від 16.02.2026.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність понесених витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд виходить з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Оцінюючи розмір витрат позивача на правничу допомогу адвоката (5500 грн.) на предмет їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору по малозначній справі, а також з огляду на розумну необхідність судових витрат (5500 грн.) позивача для цієї конкретної справи, суд вважає неспівмірним та завищеним розмір витрат позивача на оплату правничої допомоги в суді першої інстанції у розмірі 5500 грн. з урахуванням незначної складності справи; часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягу наданих адвокатом послуг; ціни позову, з урахуванням заяви відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, тому вважає, що необхідно заяву про стягнення витрат позивача на правничу допомогу адвоката задоволити частково і стягнути з відповідача на користь позивача 2500 грн., у стягненні решти суми потрібно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 263-265, 274-279, 354 ЦПК України, -
В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задоволити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №50713513 від 31.12.2021 в загальному розмірі 17108 грн., з яких: 4700 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 12408 грн. – заборгованість за процентами, а також судовий збір в сумі 2662,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2500 грн.
Рішення суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», ЄДРПОУ 39493634; місцезнаходження: Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Суддя: