ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" квітня 2026 р. Справа№ 910/10961/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Андрієнка В.В.
суддів: Буравльова С.І. 
Шапрана В.В. 

секретар судового засідання – Король Д.А.
учасники справи:
від позивача : Пясецький Д.В.;
від відповідача : Малік Я.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ»
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 (Повне рішення складено 20 січня 2026 року)
у справі №910/10961/25 (суддя – Сергій Балац)
За позовом: акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ";
до: дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ";
про: стягнення 14 510 506,61 грн

УСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" НАЦІОНАЛЬНОЇ АКЦІОНЕРНОЇ КОМПАНІЇ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" про стягнення 14.510.506,61 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено строк виконання грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором постачання природного газу від 19.12.2017 № 031/18-ПР-9, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача 14.510.506,61 грн., з яких: 6.973.585,96 грн. - пеня, 6.492.069,26 грн. - штраф, 581.132,16 грн. - 3 % річних та 463.719,23 грн. - інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі №910/10961/25 позов задоволено частково.
Стягнуто з дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" НАЦІОНАЛЬНОЇ АКЦІОНЕРНОЇ КОМПАНІЇ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (Україна, 03134, місто Київ, ВУЛ. ГРИГОРОВИЧА-БАРСЬКОГО, будинок 2, ідентифікаційний код: 36265925) на користь акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (Україна, 01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 6, ідентифікаційний код: 20077720) 3.500.000 (три мільйони п`ятсот тисяч) грн. 00 коп. пені, 3.250.000 (три мільйони двісті п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. штрафу, 581.132 (п`ятсот вісімдесят одна тисяча сто тридцять дві) грн. 16 коп. 3 % річних, 463.719 (чотириста шістдесят три тисячі сімсот дев`ятнадцять) грн. 23 коп. інфляційних втрат. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, від Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ» 12.02.2026, в межах встановлених процесуальних строків, надійшла апеляційна скарга, у якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/10961/25 та ухвалити нове, яким зменшити розмір нарахованої позивачем неустойки (пені і штрафу) та розміру відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань на 99,5% до 70 233, 94 грн. Апеляційна скарга обґрунтована наявністю підстав для зменшення сум пені, штрафу та 3 % річних до 99,5 %.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19/02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/10961/25, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.04.2026. 
У судовому засіданні 01.04.2026 було оголошено перерву до 22.04.2026.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, що між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як споживачем, було укладено договір постачання природного газу від 19.12.2017 № 031/18-ПР-9 (далі — Договір), відповідно до предмета якого позивач зобов`язується передати у власність відповідачу у 2018 році природний газ, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору (п. 1.1 Договору).
Згідно з пунктом 6.1 Договору (в редакції додаткової угоди від 20.09.2018 № 10 до Договору) оплата за природний газ проводиться відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Колегія суддів також погоджується, що за умовами цього ж пункту остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється протягом 60-ти календарних днів від дати оформлення акта приймання-передачі газу.
Положеннями пункту 8.2 Договору передбачено, що у разі невиконання відповідачем умов п. 6.1 цього Договору позивач має право не здійснювати поставку газу відповідачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. Окрім цього, апеляційний суд вважає цілком вірним твердження, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 цього Договору він у безспірному порядку повинен сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.
Застосовуючи норми матеріального права, суд апеляційної інстанції зазначає, що приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Оцінюючи фактичні обставини спору, апеляційний господарський суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивач поставив відповідачу природний газ за Договором на загальну суму 395 259 116,20 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток та наявні в матеріалах справи у вигляді копій.
Ураховуючи, що відповідачем було допущено порушення встановленого строку виконання грошового зобов`язання за Договором, позивач звернувся до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача 14 510 506,61 грн, з яких: 6 973 585,96 грн — пеня, 6 492 069,26 грн — штраф, 581 132,16 грн — 3 % річних та 463 719,23 грн — інфляційні втрати.
Колегія суддів зазначає, що, виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково, з чим погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.
Застосовуючи норми матеріального права, апеляційний господарський суд указує, що приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає цілком правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем було порушено строк виконання грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору Договором.
Щодо стягнення штрафних санкцій, колегія суддів зазначає, що положеннями частини 1 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Оцінюючи правомірність часткового задоволення вимог, апеляційний господарський суд вважає обґрунтованими посилання місцевого суду на приписи частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, якими встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. Колегія суддів погоджується, що при цьому судом першої інстанції було правомірно взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Окрім того, апеляційний суд вважає вірним твердження, що схоже правило міститься в частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевим господарським судом було всебічно та правильно враховано такі обставини:
— ступінь виконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором, а саме його повне виконання;
— тривале припинення основної діяльності відповідача відповідно до рішень самого ж позивача;
— втрату і суттєве пошкодження значної частини активів відповідача внаслідок повномасштабного вторгнення;
— стан розрахунків та визнаної заборгованості відповідача перед позивачем, що підтверджується бухгалтерською довідкою відповідача від 07.10.2025 № 835/04-25;
— обставину того, що відповідач, єдиним засновником якого є позивач, входить до Групи Нафтогаз і діє в межах єдиного корпоративного підпорядкування, відтак стягнення штрафних санкцій з одного підприємства на користь іншого не створює реального позитивного економічного ефекту для всієї Групи в цілому.
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, приймаючи до уваги вказані вище обставини, вважає справедливим, розумним та необхідним висновок суду першої інстанції щодо зменшення розміру пені до 3500000,00 грн та штрафу до 3250000,00 грн.
Застосовуючи норми матеріального права, апеляційний господарський суд зазначає, що приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд апеляційної інстанції вважає цілком вірними та обґрунтованими висновки місцевого господарського суду про те, що саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, а тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд наголошує, що відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
У контексті аналізу правової природи нарахувань, колегія суддів повністю погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. На підставі цього суд апеляційної інстанції визнає правомірним висновок місцевого суду, що тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Перевіряючи правові підстави ухваленого рішення, колегія суддів зазначає, що вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.
Таким чином, апеляційний господарський суд вважає законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 581.132,16 грн та інфляційних втрат в сумі 463.719,23 грн підлягають задоволенню повністю за розрахунками позивача, які перевірені та визнані судом вірними.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/10961/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/10961/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/10961/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Дочірнє підприємство «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ».
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.06.2026

Головуючий суддя В.В. Андрієнко 

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран