Сквирський районний суд Київської області

Справа № 376/1948/25 
Провадження № 2/376/254/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року Сквирський районний суд Київської області в складі : 
головуючого судді - Батовріної І.Г.,
за участю секретарів судового засідання Гіптенко Є.О., Литвинчук М.Г., 
представника відповідача Васильченко Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквиратекс» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні працівника, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквиратекс» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні працівника. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 була звільнена з посади організатора з персоналу загального відділу ТОВ «Сквиратекс» на підставі ст. 38 КЗпП України - розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. На вказаній посаді позивач працювала з 09.08.2022 року, під час знаходження у трудових відносинах з боку відповідача відбулися порушення у нарахуванні заробітної плати, а саме: у період з 01.10.2024 р. по 02.06.2025 р..
Зазначає, що її було призначено відповідальним за ведення військового обліку з постійною доплатою у розмірі 50 % посадового окладу про що було видано відповідний наказ. У порушення вказаного згідно з розрахункових листів за жовтень 2024 р., листопад 2024 р., грудень 2024 р., січень 2025 р., лютий 2025 р., березень 2025 р., квітень 2025 р., травень 2025 р. та червень 2025 р. надбавка була встановлена у розмірі 25 % посадового окладу, таким чином різниця у нарахування за період з 01.10.2024 р. по 23.06.2025 р. складає 37 492,10 грн..
Вказує, що при звільненні їй не було здійснено виплату за 11 днів додаткової відпустки за ненормований робочий день.
Відповідно до наказу від 23.06.2025 № 93-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » передбачено лише компенсаційна виплата за невикористані дні основної щорічної відпустки за 46 календарних днів. Виплата проведена на підставі даних, а саме: заробітної плати за рік в сумі 268 724,51 грн. поділено на 365 днів, що у підсумку вийшло 736,23 грн. за 1 день, а за 46 днів вийшло 33 866,58 грн.. Проте позивач зазначає, що відповідачем було неправильно здійснено розрахунок заробітної плати за період з 01.10.2024 р. по 23.06.2025 р., а тому середньоденна заробітна плата має складати 838,85 грн.. Вказує, що у зв?язку з цим різниця у нарахуванні склала 16 885,30 грн..
Зазначає, що після звільнення позивача, у порушення вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України остаточний розрахунок проведений не був, а був здійснений 24.06.2025 р., а тому за несвоєчасний розрахунок відповідач має сплатити 1 309,91 грн. за 1 день прострочення у остаточному розрахунку при звільненні.
На підставі викладеного просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 52 727,88 грн..
Ухвалою судді Сквирського районного суду Київської області від 09.07.2025 р. провадження у вказаній справі відкрито та постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
03.08.2025 р. (зареєстровано 04.08.2025 р. вх. № 8864/25) через систему «Електронний суд» представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому вказала, що звертаючись до суду, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, надаючи докази, які не просто не відповідають обставинам справи, а одержані з порушенням встановленого законом порядку. Так, додатки до позовної заяви були отримані позивачем під час виконання нею своїх посадових обов`язків. Додатки до позовної заяви є службовими та фінансовими документами відповідача і містять конфіденційну інформацію. Окрім того зазначені позовні вимоги є надуманими, не доведені належними доказами та ґрунтуються на неправдивих даних. Обґрунтовуючи стягнення виплати за невикористані дні додаткової відпустки за ненормований робочий день, позивач посилається на додаток до Колективного договору ТОВ «Сквиратекс» від 24.03.2017 року (далі - Колективний договір), в якому визначено перелік посад з ненормованим робочим днем, яким надається додаткова відпустка. Однак, тим самим позивач вводить суд в оману, оскільки у вказаному додатку до Колективного договору відсутня посада організатора з персоналу Загального відділу. Позивач зазначає, що остаточний розрахунок при звільненні був здійснений Відповідачем 24 червня 2025 року. На доказ, Позивач надає витяг з Privat 24. Однак і це не відповідає дійсності, оскільки остаточний розрахунок відповідачем було здійснено в день звільнення позивача, а саме 23 червня 2025 року. Це підтверджується заключною випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 23.06.2025 по 24.06.2025 року. Згідно вказаної виписки, розрахунок з позивачем було проведено 23.06.2025 року о 17:24 год., тобто в день звільнення та межах робочого дня банківської установи. За терміни розподілення суми платежу та зарахування банківською установою грошових коштів на картковий рахунок позивача, відповідальність відповідач не несе та не може нести. Директором ТОВ «Сквиратекс» було ініційовано службове розслідування обставин звільнення працівника ОСОБА_1 . В ході службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 , організатор з персоналу, виконуючи функції з ведення табельного обліку працівників, в період з жовтня 2024 року по червень 2025 року до табелю робочого часу вносила щодо себе неправдиві дані, які по факту перевірки, не відповідають фактичним даним системи «Електронна прохідна». З результатами звірки табелів обліку використання робочого часу та показників системи «Електронна прохідна» розбіжність складає 141,6 годину та, відповідно, 17,7 робочих днів. Тобто, позивач, штучно збільшуючи розмір своєї заробітної плати, за період з жовтня 2024 року по червень 2025 року нанесла ТОВ «Сквиратекс» матеріальну шкоду у розмірі 20 245 (двадцять тисяч двісті сорок п`ять) грн. 55 коп. Виходячи з наведеного, всі розрахунки позивача щодо, заборгованості з виплати заробітної плати не відповідають дійсності. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
05.08.2025 р. позивач подала заяву про збільшення позовних вимог.
16.09.2025 р. представник відповідача через систему «Електронний суд» подала заперечення щодо прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог.
У судовому засіданні 16.09.2025 р. позивач подала пояснення на заперечення відповідача щодо прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог.
Протокольною ухвалою суду від 16.09.2025 р. заяву позивача про збільшення позовних вимог залишено без розгляду.
13.10.2025 р. представник відповідача через систему «Електронний суд» подала правову позицію щодо пояснень позивача від 16.09.2025 р..
07.11.2025 р. позивач через систему «Електронний суд» подала додаткові пояснення по справі, у яких вказала, що твердження представника відповідача викладені нею у правовій позиції не підтвердженні жодними доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
15.12.2025 р. (зареєстровано 16.12.2025 р. вх. № 14741/25) через систему «Електронний суд» представник відповідача подала додаткові пояснення у яких вказала, що ухвалою слідчого судді від 27.11.2025 р. зобов?язано орган поліції внести до ЄРДР відомості викладені у заяві ТОВ «Сквиратекс».
16.12.2025 р. позивач через систему «Електронний суд» подала додаткові пояснення на пояснення представника відповідача, у яких вказала, що вказані пояснення не місять жодного доказу на спростування предмету позову.
Ухвалою суду від 12.01.2026 р. провадження у справі було зупинено.
Постановою Київського апеляційного суду від 21.04.2026 р. ухвалу суду від 12.01.2026 р. скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У судове засідання позивач не з?явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Окрім того вказала, що у кримінальному провадженні, на яке посилається відповідач, вона перебуває лише у статусі свідка, підозра вручена не була та її підозрюваною не визнавали.
У судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав зазначених нею у відзиві та поясненнях. Окрім того вказала, що всі розрахунки проведено вірно та виплачено позивачу у день звільнення. Відповідач не несе жодної відповідальності за несвоєчасне проведення банком платежу та зарахування заробітної плати ОСОБА_1 на її картку на наступний день. З приводу наявності кримінального провадження вказала, що на даний час триває досудове розслідування, відомості до ЄРДР були внесені стосовно зникнення особової справи та стоїть питання підробки табелів. У вказаному кримінальному провадженні жодній особі не була вручена підозра. Вказала, що позовні вимоги не підтвердженні належними доказами, окрім того з розрахункового листа вбачається, що компенсація за невитрачені дні відпустки була виплачена у повній мірі, а посада організатора персоналу не передбачає надання додаткової відпустки.
У судовому засіданні 10.06.2026 року суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та, враховуючи складність справи, на підставі абз.2 ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 15.06.2026 до 15 год. 30 хв.
Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 09.08.2022 року працювала у ТОВ «Сквиратекс» на посаді організатора з персоналу, що підтверджується копією трудового договору № 4/1 (а.с. 38-39).
Відповідно до наказу № 18 від 14.03.2023 р. ОСОБА_1 було призначено відповідальною за введення військового обліку та встановлено постійну доплату в розмірі 50 відсотків посадового окладу (а.с. 23).
ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України була звільнена з посади організатора з персоналу загального відділу ТОВ «Сквиратекс» за власним бажанням з 23.06.2025 року, що підтверджується копією наказу № 96-к/тр від 23.06.2025 року (а.с. 12).
Згідно з розрахунком середньоденного заробітку до документу звільнення № 11 від 23.06.2025 р. середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 736,23 грн. (а.с. 37).
При звільненні ОСОБА_1 була виплачена заробітна плата у розмірі 31 025,26 грн. (а.с. 42).
Відповідно до наказу № 24 від 16.07.2025 р. ТОВ «Сквиратекс» розпочала службове розслідування обставин звільнення ОСОБА_1 (а.с. 59).
З акту № 1 службового розслідування обставин звільнення працівника затвердженого наказом директора ТОВ «Сквиратекс» № 25 від 23.07.2025 р. вбачається, що ОСОБА_1 згідно Наказу директора ТОВ «Сквиратекс» від 25.02.2022 року за № 22-к була прийнята на роботу та призначена на посаду начальника відділу кадрів на неповний робочий день. З 11.05.2022 р. ОСОБА_1 була переведена на посаду організатора з персоналу загального відділу Товариства за сумісництвом. Наказом директора Товариства від 08.09.2022 року за № 118-к ОСОБА_1 була звільнена з посади організатора з персоналу загального відділу Товариства (за сумісництвом) та 09.08.2022 року за № 120-к призначена на посаду організатора з персоналу загального відділу Товариства з окладом згідно з штатного розкладу. Укладено трудовий контракт № 4/1 від 09.08.2022 року. (а.с. 53 зворот - 54).
16.12.2025 р. за № 12025111260000352 до ЄРДР було внесені відомості за заявою представника ТОВ «Сквиратекс» (а.с. 191 зворот).
Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України «Про оплату праці»).
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє по цей день.
У пункті 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30- 34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
5 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до пункту 2 розділу «Прикінцеві положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Таким чином, норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. При цьому інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.
Згідно частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (далі Наказ № 489).
Наказом № 489 передбачено, що у табелі обліку використання робочого часу (типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи.
Крім того, листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про роз`яснення деяких питань законодавства» від 13 травня 2010 № 140/13/116-10 зазначено, що ведення табеля обліку використання робочого часу для підприємств є обов`язковим.
Зміст вищенаведених норм свідчить про те, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу.
Отже, враховуючи наведені вище положення КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розкладу, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей. Таким чином, згідно з наведеними вище положенням трудового законодавства, роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року в справі № 493/2031/17 також дійшов висновку, що належним підтвердженням кількості фактично відпрацьованих годин, є табель обліку використання робочого часу.
Згідно з долученого представником відповідача до відзиву на позовну заяву табелю обліку робочого часу за період з жовтня 2024 року по червень 2025 року ОСОБА_1 була присутня на робочу місці, тобто свої трудові обов`язки виконувала (а.с. 64 зворот - 85).
Доводи представника відповідача, що ОСОБА_1 вносила неправдиві відомості щодо часу свого перебування на роботі та, що відповідно до показників системи «Електронна прохідна» розбіжність складає 141,6 год. та відповідно 17,7 робочих днів суд оцінює критично, оскільки пріоритетним доказом на підтвердження фактично відпрацьованих годин є саме табель обліку використаного робочого часу. 
Як на підтвердження того факту, що позивач вносила неправдиві відомості щодо свого перебування на робочому місті представник відповідача посилався на відкрите кримінальне провадження, однак на даний час у рамках даного кримінального провадження жодній особі підозра не повідомлена, досудове розслідування не завершено, обвинувальний акт у суд не скеровано та не встановлено, що саме ОСОБА_1 здійснювала підробку табелів обліку робочого часу. Окрім того представник відповідача не надала жодних належних та допустимих доказів на пояснення тому факту, що табелі обліку робочого часу містять розбіжності з системою «Електронна прохідна».
Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про оплату праці» забороняється будь яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести нарахування та виплатити всіх сум, що належать працівникові за відпрацьований час, як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні. Невиконання такого обов`язку є порушенням гарантованих Конституцією та законами трудових прав та охоронюваних законом інтересів працівника, які підлягають захисту в судовому порядку.
За приписами ст. 141 КЗпП України, роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.
За змістом частин 1-4 статті 96 КЗпП України системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і професійні стандарти (кваліфікаційні характеристики). Тарифна система оплати праці використовується при розподілі робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою для формування та диференціації розмірів заробітної плати. Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).
Частинами 2-4 статті 97 КЗпП України встановлено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.
Так судом встановлено, що ОСОБА_1 було призначено відповідальною за введення військового обліку та встановлено постійну доплату в розмірі 50 відсотків посадового окладу, що підтверджується наказом № 18 від 14.03.2023 р. (а.с. 23).
З розрахункових листків заробітної плати ОСОБА_1 вбачається, що з жовтня 2024 р. по січень 2025 р. включно її посадовий оклад становив - 16 000 грн., з лютого 2025 р. по червень 202 р. - 16 010 грн. (а.с. 28).
У той же час перевіряючи вказані розрахункові листки судом встановлено, що відповідач не у повній мірі виконав умови наказу про призначення доплати у розмірі 50 % посадового окладу, так у жовтні 2025 р. посадовий оклад позивача становив 14 608,70 грн., таким чином розмір доплати повинен був становити 7 304,35 грн. (14 608,70 ?2), у супереч вказано відповідач нарахував доплату у розмірі 3 652,17 грн., отже із врахуванням призначеної наказом № 18 від 14.03.2023 р. різниця не виплаченої заробітної плати за жовтень 2024 р. становить 3 652,18 грн. (7 304,35 - 3 652,17).
Проводячи аналогічні розрахунки заробітної плати за листопад 2024 р. - червень 2025 р. встановлено, що різниця у виплаті зарплати за листопад 2024 р. складає 3 809,53 грн., грудень 2024 р. - 3 636,36 грн., січень 2025 р. - 3 304,35 грн., лютий 2025 р. - 4 002,50 грн., березень 2025 р. - 4 002,50 грн., квітень 2025 р. - 4 002,50 грн., травень 2025 р. - 4 002,50 грн. та червень 2025 р. - 3 051,42 грн..
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає сплаті невиплачена заробітна плата у розмірі 33 463,84 грн. і у цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку.
Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором. Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 статті 24 цього ж закону передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Механізм обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки та компенсації за невикористані відпустки визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до частини 2 розділу ІІ вказаного Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Таким чином для обчислення середньої заробітної плати слід враховувати період з червня 2024 р. по травень 2025 р..
Згідно з розрахунком середньоденного заробітку до документу звільнення № 11 від 23.06.2025 р. середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 736,23 грн. (а.с. 37).
У той же час судом встановлено, що відповідач у період з жовтня 2024 р. по травень 2025 р. виплачував заробітну плату позивачу не у повній мірі а тому додавши до заробітної плати вказаної у розрахункових листках різницю невиплаченої доплати заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень 2024 р. складає - 25 043, 90 грн., листопад 2025 р. - 25 947,26 грн., грудень 2024 р. - 28 798,73 грн., січень 2025 р. - 22 243,19 грн., лютий 2025 р. - 26 016,25 грн., березень 2025 р. - 26 016,20 грн., квітень 2025 р. - 28 017,50 грн. та травень 2025 р. - 28 017,50 грн..
З врахуванням наведеного середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 819,50 грн. (299 136,93 грн. ? 365) і відповідно компенсація за невикористані 46 днів основної щорічної відпустки 37 697,50 грн..
З розрахункового листка за червень 2025 р. вбачається, що позивачу виплатили 33 866,58 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 3 830,42 грн..
Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».
Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористанні 11 днів додаткової відпустки за ненормований робочий день, однак з системного аналізу вищевказаних положень вбачається, що компенсація передбачається за невикористанні дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи а всі інші види додаткової відпустки компенсації не підлягають, а тому у цій частині слід відмовити.
Щодо вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.
За п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Положенням п. 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України була звільнена з посади організатора з персоналу загального відділу ТОВ «Сквиратекс» за власним бажанням з 23.06.2025 року, що підтверджується копією наказу № 96-к/тр від 23.06.2025 року (а.с. 12).
Так позивач стверджує, що остаточний розрахунок з нею відбувся 24.06.2025 р. (а.с. 42).
Представник відповідача на спростування вказаного твердження долучила виписку з банківського рахунку ТОВ «Сквиратекс» і вказала, що розрахунок з позивачем було проведено 23.06.2025 року о 17:24 год., тобто в день звільнення та межах робочого дня банківської установи (а.с. 64).
Однак з вказаної виписки вбачається, що 23.06.2025 р. о 17:24 год. відбулося зарахування грошових коштів у сумі 40 000 грн. призначення платежу: перерахування власних коштів на інший поточний рахунок згідно рішення власника і рахунок банку вказаний «АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», у той же час списання грошових коштів з призначенням зарплата за червень 2025 р. на рахунок позивача відбулася 24.06.2025 р. о 07:57, відтак відповідач допустив порушення ст. 116 КЗпП України.
Останніми місяцями роботи ОСОБА_1 слід вважати травень 2025 року та квітень 2025 року.
Заробітна плата за вказані місяці склала 28 017,50 грн. відповідно за кожен місяць.
Робочі дні у травні 2025 року - 22; робочі дні у квітні 2025 року - 22.
Середньоденна заробітна плата складає ((28 017 грн. 50 коп. + 28 017 грн. 50 коп.) : 44 робочих дні) = 1 273 грн. 52 коп.
Отже, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за один день у розмірі 1 273,52 грн..
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Інші докази надані позивачем суд в основу рішення не покладає та до уваги не бере, оскільки вони не мають вагомого значення для вирішення вказаної справи.
Щодо посилання представника відповідача, що докази одержані позивачем з порушенням встановленого законом порядку суд вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.
У той же час трудовий договір, наказ про встановлення надбавки, наказ про звільнення та розрахункові листки, які суд поклав в основу рішення не можуть бути конфіденційною інформацією підприємства оскільки вони стосуються виключно позивача та не зачіпають прав та інтересів сторонніх осіб.
Окрім того на підтвердження своєї позиції представник відповідача не надала жодних переконливих доказів, що ОСОБА_1 отримала вказані документи з порушення встановленого законом порядку, адже у кримінальному провадженню, на яке представник посилається, підозру нікому не оголошено та не встановлено, що позивач до прикладу викрала вказані документи.
Також не надає представник відповідача і жодного розпорядчого документа підприємства з якого б вбачалося, що вищевказані документи визнані конфіденційною інформацією підприємства та навіть особи, яких вони стосуються не можуть їх отримати, а тому вказані доводи суд відхиляє.
Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).
За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та інших виплат в розмірі 38 567,78 грн., з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів.
З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову-на відповідача, у разі відмови в позові-на позивача, у разі часткового задоволення позову-на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивач у справах про стягнення заробітної плати відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, на підставі ч. 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.
Зважаючи на те, що позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні працівника суд задовольняє частково, на 73,14 %, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог в сумі 885,93 грн..
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 21, 47, 83, 94, 96, 97, 115-117, 141 КЗпП України, ст. ст.10, 12, 13, 76, 81, 89, 137, 141, 263-265, 352, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 1, 15, 22, 24, 25, 27, 30 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 21, 24 Закону України «Про відпустки», Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Пленумом Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, суд,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквиратекс» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні працівника - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквиратекс», код ЄДРПОУ: 30906741, місцезнаходження: вул. Шолом Алейхема, 16, м. Сквира, Київська область на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 невиплачену заробітну плату за період з жовтня 2024 року по червень 2025 року в сумі 33 463 (тридцять три тисячі чотириста шістдесят три) грн. 84 коп., компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки в сумі 3 830 (три тисячі вісімсот тридцять) грн. 42 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку за один день в сумі 1 273 (одна тисяча двісті сімдесят три) грн. 52 коп., здійснивши відрахування із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
У задоволенні решти вимог позову відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквиратекс» на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, в межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. 
Повний текст рішення суду виготовлений 15 червня 2026 року. 

Суддя І.Г.Батовріна