ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2026 м. Дніпро Справа № 908/289/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача (апелянта): Моруженко Д.О.;
від відповідача: Капуста А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України “Агенція оборонних закупівель” на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 (суддя Проскуряков К.В.)
у справі № 908/289/26
за позовом: Державного підприємства Міністерства оборони України “Агенція оборонних закупівель”, м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю “МІК”, м. Запоріжжя
про стягнення 23 587 744, 13 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» про стягнення штрафних санкцій, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про закупівлю товару.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договір про закупівлю, за умовами якого відповідач як постачальник зобов`язався поставити позивачу товар у визначені договором строки, а позивач як замовник - прийняти та оплатити такий товар у порядку та на умовах, погоджених сторонами.
Позивач зазначав, що відповідач порушив строки поставки товару, у зв`язку з чим на підставі умов договору йому нараховано пеню та штраф за прострочення виконання зобов`язання.
У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» штрафні санкції у загальному розмірі 23 587 744,32 грн, з яких: 20 328 360,55 грн пені та 3 259 383,77 грн штрафу.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі. 

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/3403/25 позов Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» 4 065 672,11 грн пені та 651 876,75 грн штрафу. В іншій частині позовних вимог про стягнення штрафних санкцій відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем строків поставки товару за укладеним між сторонами договором, а тому нарахування позивачем пені та штрафу за прострочення поставки є обґрунтованим.
Разом з тим суд першої інстанції, розглянувши заяву відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.
Місцевий господарський суд врахував, що відповідач поставив товар у повному обсязі, товар був прийнятий позивачем, доказів завдання позивачу збитків унаслідок прострочення поставки матеріали справи не містять, а заявлений до стягнення розмір штрафних санкцій є надмірним порівняно з наслідками порушення зобов`язання.
Також суд першої інстанції врахував обставини здійснення відповідачем господарської діяльності в умовах воєнного стану, зокрема обставини, пов`язані з впливом ракетного обстрілу на діяльність підприємства, та дійшов висновку, що стягнення всієї заявленої суми штрафних санкцій мало б надмірний та неспівмірний характер.
З огляду на викладене суд першої інстанції зменшив розмір заявлених до стягнення пені та штрафу на 80%, стягнувши з відповідача 20% від нарахованих позивачем сум штрафних санкцій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/3403/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у повному обсязі, Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/3403/25 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
З урахуванням змісту апеляційної скарги предметом апеляційного перегляду є правомірність висновку суду першої інстанції про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій на 80%.
Апелянт не заперечує встановлені судом першої інстанції обставини щодо укладення між сторонами договору, факту порушення відповідачем строків поставки товару та здійсненого позивачем розрахунку пені і штрафу. Водночас скаржник вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для зменшення розміру неустойки.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, на думку скаржника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строків поставки товару, однак безпідставно зменшив розмір належних до стягнення штрафних санкцій на 80%.
Апелянт зазначає, що між сторонами було укладено договір про закупівлю товару для потреб оборони, умови якого були погоджені сторонами добровільно. Зокрема, відповідач, підписуючи договір, погодився з визначеними у ньому строками поставки товару, порядком виконання зобов`язань та відповідальністю за їх порушення, у тому числі з умовами щодо сплати пені у розмірі 0,5% від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожен день прострочення, а також штрафу у розмірі 7% у разі прострочення поставки понад 30 календарних днів.
Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» наголошує, що відповідач є суб`єктом господарювання, який самостійно здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, а тому мав належним чином оцінити свої виробничі, організаційні, логістичні та фінансові можливості до моменту укладення договору. На переконання апелянта, прийняття відповідачем на себе договірних зобов`язань свідчить про усвідомлення ним строків, обсягу поставки, характеру товару та наслідків порушення умов договору.
Окремо апелянт звертає увагу на те, що спірний договір укладено вже після введення в Україні воєнного стану, тобто в умовах, які були відомі відповідачу на момент укладення договору. У зв`язку з цим, на думку скаржника, сам по собі факт дії воєнного стану, наявність загальних ризиків господарської діяльності у цей період, повітряні тривоги, ускладнення логістики чи інші обставини, пов`язані із загальною ситуацією в державі, не можуть автоматично визнаватися винятковими обставинами для зменшення розміру неустойки.
Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, оскільки не встановив наявності саме виняткових або істотних обставин, які б давали підстави для настільки значного зменшення штрафних санкцій. На думку скаржника, зменшення неустойки не може бути наслідком лише загального посилання відповідача на складність здійснення господарської діяльності під час воєнного стану.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував характер спірних правовідносин, предмет договору та мету укладення договору, оскільки закупівля здійснювалася для забезпечення потреб оборони держави. На переконання апелянта, несвоєчасна поставка товару за таким договором не може оцінюватися як звичайне порушення господарського зобов`язання, адже своєчасне забезпечення відповідним майном має особливе значення в умовах збройної агресії проти України.
Апелянт наголошує, що оборонний характер договору посилює значення строків поставки та відповідальності постачальника за їх порушення. У зв`язку з цим, на думку скаржника, значне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює відповідальність відповідача за неналежне виконання договору та не відповідає меті встановлення неустойки як способу забезпечення належного виконання зобов`язання.
Також Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» вказує, що місцевий господарський суд не надав належної оцінки тому, що прострочення поставки товару було допущене саме відповідачем, а доказів відсутності його вини або доказів об`єктивної неможливості виконання зобов`язання у встановлений договором строк матеріали справи не містять. На думку апелянта, відповідач не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів для належного та своєчасного виконання договірного зобов`язання.
Апелянт критично оцінює посилання відповідача на обставини, пов`язані з ракетним обстрілом та пошкодженням або знищенням товарно-матеріальних цінностей. На переконання скаржника, такі обставини самі по собі не доводять, що саме вони унеможливили виконання конкретного зобов`язання відповідача перед позивачем у визначений договором строк. Скаржник вважає, що відповідач мав довести прямий причинно-наслідковий зв`язок між зазначеними обставинами та простроченням поставки саме за спірним договором.
Крім того, скаржник зазначає, що надані відповідачем документи щодо форс-мажорних обставин не звільняють його автоматично від відповідальності та не є безумовною підставою для зменшення розміру штрафних санкцій. На думку скаржника, навіть наявність сертифіката торгово-промислової палати не замінює обов`язку сторони довести вплив відповідних обставин на можливість виконання конкретного зобов`язання, а також дотримання договірного порядку повідомлення контрагента про такі обставини.
Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» також звертає увагу на те, що суд першої інстанції, зменшуючи розмір неустойки, послався на відсутність доказів завдання позивачу збитків, однак не врахував, що стягнення неустойки не ставиться у залежність від обов`язкового доведення кредитором розміру збитків. На думку апелянта, неустойка має самостійне значення як передбачений договором та законом наслідок порушення зобов`язання, а тому сама лише відсутність доказів збитків не може бути достатньою підставою для зменшення її розміру на 80%.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував превентивну та стимулюючу функцію неустойки. На переконання скаржника, стягнення лише 20% від нарахованої суми пені та штрафу не забезпечує належного балансу інтересів сторін, не стимулює постачальника до сумлінного виконання зобов`язань у майбутньому та створює ризик формування практики, за якої порушення строків виконання оборонних контрактів фактично не матиме для постачальника належних майнових наслідків.
Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував, чому саме зменшення неустойки на 80% є справедливим, розумним і пропорційним у цій справі. На думку апелянта, місцевий суд обмежився загальними посиланнями на принципи справедливості, добросовісності та розумності, однак не навів переконливих мотивів, які б пояснювали, чому заявлений до стягнення розмір санкцій є надмірним саме у такому обсязі та чому належним є залишення до стягнення лише 20% від нарахованих сум.
Окремо Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» вказує, що зменшення штрафних санкцій у такому розмірі фактично є надмірним втручанням суду у погоджені сторонами умови договору та суперечить принципу обов`язковості договору. Скаржник наголошує, що сторони самостійно погодили порядок відповідальності за порушення строків поставки, а тому відповідач не може посилатися на неспівмірність санкцій після порушення ним узятих на себе зобов`язань.
Апелянт також вважає, що посилання відповідача на фінансовий стан підприємства, втрату майна чи складність здійснення господарської діяльності не підтверджують наявності таких обставин, які б об`єктивно унеможливлювали виконання зобов`язання або виправдовували зменшення відповідальності саме на 80%. На думку скаржника, ризики господарської діяльності, у тому числі фінансові та організаційні, покладаються на самого суб`єкта господарювання і не можуть перекладатися на замовника за оборонним договором.
За доводами Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель», суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені та штрафу. У зв`язку з цим скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26 без змін.
На думку відповідача, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно встановив фактичні обставини виконання договору, надав належну оцінку доказам сторін та обґрунтовано застосував положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України і статті 233 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру штрафних санкцій.
Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» зазначає, що не заперечував факт поставки товару з порушенням визначених договором строків, однак наголошує, що товар фактично був поставлений позивачу у повному обсязі та прийнятий останнім без зауважень щодо кількості, якості або комплектності. У зв`язку з цим відповідач вважає, що основне зобов`язання за договором було виконано, а прострочення поставки не призвело до втрати позивачем інтересу до виконання договору.
Також відповідач звертає увагу на те, що позивач не довів понесення ним реальних збитків унаслідок прострочення поставки товару. На переконання відповідача, матеріали справи не містять доказів того, що несвоєчасна поставка товару спричинила позивачу майнові втрати, додаткові витрати або інші негативні наслідки, співмірні із заявленою до стягнення сумою пені та штрафу.
Окремо Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» зазначає, що позивач не надав доказів завдання безпосередньої шкоди обороноздатності держави саме внаслідок прострочення поставки товару за спірним договором. Відповідач вважає, що загальне посилання апелянта на оборонний характер закупівлі не може саме по собі бути достатньою підставою для стягнення штрафних санкцій у повному розмірі без урахування конкретних обставин виконання договору.
Відповідач наполягає, що порушення строків поставки було зумовлене об`єктивними обставинами, пов`язаними з веденням господарської діяльності в умовах воєнного стану, зокрема ракетними обстрілами, повітряними тривогами, перебоями в роботі підприємства та іншими ускладненнями, які істотно вплинули на можливість своєчасного виконання зобов`язань.
Зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» посилається на обставини ракетного обстрілу, внаслідок якого було знищено або пошкоджено товарно-матеріальні цінності, що використовувалися у господарській діяльності товариства. На підтвердження цих обставин відповідач посилався на надані до матеріалів справи докази, у тому числі сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин.
Відповідач вважає, що суд першої інстанції правильно врахував ці обставини не як підставу для повного звільнення від відповідальності, а саме як істотні обставини, що впливають на оцінку співмірності заявленої до стягнення неустойки та дають підстави для її зменшення.
Також Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» наголошує, що заявлена позивачем до стягнення сума штрафних санкцій є надмірною, неспівмірною з наслідками порушення зобов`язання та фактично набуває карального характеру. На думку відповідача, стягнення всієї заявленої суми пені та штрафу призвело б до невиправданого фінансового навантаження на підприємство, яке продовжує здійснювати діяльність в умовах воєнного стану та бере участь у виконанні договорів, спрямованих на забезпечення потреб держави.
Відповідач зазначає, що зменшення неустойки на 80% не є звільненням його від відповідальності, оскільки суд першої інстанції все одно стягнув з нього значну суму штрафних санкцій. На переконання відповідача, залишення до стягнення 20% від нарахованих сум пені та штрафу забезпечує належний баланс інтересів сторін, зберігає превентивну функцію неустойки та водночас запобігає покладенню на відповідача надмірного майнового тягаря.
Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» вважає безпідставними доводи апелянта про те, що суд першої інстанції фактично нівелював відповідальність постачальника. На його думку, місцевий господарський суд не усунув відповідальність відповідача, а лише привів її розмір у відповідність до принципів справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності.
Крім того, відповідач зазначає, що чинне законодавство не містить заборони на зменшення неустойки за договорами, укладеними для забезпечення потреб оборони. Сам оборонний характер договору, на думку відповідача, має враховуватися судом у сукупності з іншими обставинами справи, але не виключає застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.
З огляду на викладене Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» вважає, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з наданою судом оцінкою обставин справи та не спростовують правильності висновку місцевого господарського суду про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2026 для розгляду справи № 908/289/26 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В., Левшиної Г.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26; витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи № 908/289/26; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 01.07.2026.
12.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» Моруженка Дмитра Олександровича надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі № 908/289/26 в режимі відеоконференції поза межами приміщення Центрального апеляційного господарського суду з використанням власних технічних засобів через систему відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua.
22.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечив проти її задоволення та просив залишити рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26 без змін.
23.06.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 11.06.2026 до суду апеляційної інстанції з Господарського суду Запорізької області надійшли матеріали справи № 908/289/26.
26.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» Капусти Арсена Володимировича надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі № 908/289/26, призначеному на 01.07.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення Центрального апеляційного господарського суду з використанням власних технічних засобів через систему відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua.
Частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених законом.
01.07.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, між Державним підприємством Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІК» як постачальником укладено державний контракт (договір) про закупівлю № 79/03-24-РМ від 18.03.2024.
Наказом Міністерства оборони України № 281 від 02.05.2025 Державне підприємство Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» реорганізовано шляхом приєднання до Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель», яке визначено правонаступником усіх прав та обов`язків ДП МОУ «Державний оператор тилу».
Наказом Міністерства оборони України № 647 від 30.09.2025 строк завершення заходів з реорганізації продовжено до 31.12.2025, а наказом Міністерства оборони України № 7/нм від 06.01.2026 затверджено передавальний акт приймання-передачі справ, документів та майна ДП МОУ «Державний оператор тилу» його правонаступнику - ДП МОУ «Агенція оборонних закупівель». Отже, Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» є належним правонаступником прав та обов`язків замовника за спірним договором.
Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався поставити замовнику товар - Пончо вид 1 (18220000-7: Штормовий одяг), найменування, перелік, характеристики, обсяг та код якого визначені у Специфікації (Додаток № 1), а замовник зобов`язався прийняти та оплатити товар у порядку та на умовах, визначених договором.
Пунктом 1.2 договору передбачено, що отримувачами товару є Об`єднані центри забезпечення Міністерства оборони України, до яких здійснюється постачання товару для задоволення нагальних потреб функціонування держави, забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів країни.
За пунктами 4.1, 4.1.1 договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару не пізніше строку, визначеного у Специфікації, але у будь-якому випадку в строк, визначений замовником у заявці на поставку товару. Вказані у Специфікації або заявках строки поставки можуть бути змінені за зверненням замовника, але у будь-якому випадку за погодженням сторін.
Згідно з пунктами 1 та 5 Специфікації (Додаток № 1 до договору) постачальник зобов`язався поставити товар у кількості 100 000 штук за ціною за одиницю з ПДВ 735,18 грн у строк до 31.03.2024.
Додатковою угодою № 1 до договору від 29.03.2024 сторони внесли зміни до пункту 5 Специфікації та продовжили строк поставки товару у загальній кількості 100 000 штук до 30.04.2024 включно.
Відповідно до пункту 4.3 договору заявка на поставку товару подається замовником постачальнику засобами електронної пошти у порядку, визначеному договором, не менш ніж за 10 календарних днів до дати поставки, визначеної у Специфікації або заявках на поставку товару.
19.03.2024 замовником на адресу постачальника було направлено заявку на поставку № R000137, у якій зазначено отримувачів товару, відповідну кількість товару та строки поставки.
Після укладення сторонами додаткової угоди № 1 до договору 29.03.2024 замовником було направлено оновлену заявку на поставку № R000137 із зазначенням отримувачів товару та відповідної кількості товару, яку погоджено поставити до 30.04.2024 включно, а саме:
1. Пончо вид 1 до військової частини НОМЕР_1 у кількості 46 667 штук.
2. Пончо вид 1 до військової частини НОМЕР_2 у кількості 8 333 штук.
3. Пончо вид 1 до військової частини НОМЕР_3 у кількості 30 000 штук.
4. Пончо вид 1 до військової частини НОМЕР_4 у кількості 15 000 штук.
Згідно з пунктом 6.7 договору після здійснення перевірки товару, у разі відсутності зауважень отримувача до товару, постачальник та отримувач підписують акт приймання товару, що підтверджує перехід права власності на товар від постачальника до отримувача.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач поставив товар, однак частину товару поставлено після погодженого сторонами строку, тобто після 30.04.2024.
Зокрема, прострочення поставки підтверджується такими актами приймання товару:
1. Товар у кількості 8 333 штук до військової частини НОМЕР_2 поставлено 02.05.2024, що підтверджується актом приймання товару № 62.
2. Товар у кількості 6 667 штук до військової частини НОМЕР_1 поставлено 23.05.2024, що підтверджується актом приймання товару № 395.
3. Товар у кількості 5 000 штук до військової частини НОМЕР_4 поставлено 27.05.2024, що підтверджується актом приймання товару № 98.
4. Товар у кількості 3 000 штук до військової частини НОМЕР_4 поставлено 06.06.2024, що підтверджується актом приймання товару № 113.
5. Товар у кількості 2 000 штук до військової частини НОМЕР_4 поставлено 11.06.2024, що підтверджується актом приймання товару № 119.
6. Товар у кількості 30 000 штук до військової частини НОМЕР_3 поставлено 15.07.2024, що підтверджується актом приймання товару № 360.
7. Товар у кількості 28 335 штук до військової частини НОМЕР_1 поставлено 08.08.2024, що підтверджується актом приймання товару № 775.
Водночас судом встановлено, що товар за договором був поставлений відповідачем у повному обсязі та прийнятий замовником. Матеріали справи не містять доказів повернення товару, відмови від його прийняття або заявлення позивачем зауважень щодо якості, кількості чи комплектності поставленого товару.
Відповідно до пункту 8.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з договору, сторони несуть відповідальність, передбачену договором та чинним законодавством України.
Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі порушення строку поставки товару постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5% від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожен день прострочення. За порушення строку поставки товару понад 30 календарних днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% від ціни товару, строк поставки якого порушено.
Відповідно до пункту 8.4 договору у разі застосування пені/штрафу постачальник зобов`язаний сплатити суму пені/штрафу протягом 30 банківських днів від дати направлення замовником письмового повідомлення постачальнику.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань позивач нарахував штрафні санкції відповідно до пункту 8.2 договору та 20.11.2024 направив відповідачу претензію про стягнення штрафних санкцій за вих. № 2165/06/1524-2024 від 20.11.2024.
Відповідно до пункту 8.4 договору відповідач мав сплатити штрафні санкції у строк до 20.12.2024, однак відповіді на претензію не надав, нараховані суми не сплатив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.
Позивачем нараховано пеню та штраф за кожним актом приймання товару з урахуванням вартості відповідної партії товару та кількості днів прострочення.
Зокрема, за актом № 62 від 02.05.2024 вартість прийнятого товару становить 6 126 254,94 грн, строк прострочення - 1 календарний день, пеня - 30 631,27 грн.
За актом № 395 від 23.05.2024 вартість прийнятого товару становить 4 901 445,06 грн, строк прострочення - 22 календарні дні, пеня - 539 160,06 грн.
За актом № 98 від 27.05.2024 вартість прийнятого товару становить 3 675 900 грн, строк прострочення - 26 календарних днів, пеня - 477 867 грн.
За актом № 113 від 06.06.2024 вартість прийнятого товару становить 2 205 540 грн, строк прострочення - 36 календарних днів, пеня - 396 997,20 грн, штраф - 154 387,80 грн.
За актом № 119 від 11.06.2024 вартість прийнятого товару становить 1 470 360 грн, строк прострочення - 41 календарний день, пеня - 301 423,80 грн, штраф - 102 925,20 грн.
За актом № 360 від 15.07.2024 вартість прийнятого товару становить 22 055 400 грн, строк прострочення - 75 календарних днів, пеня - 8 270 775 грн, штраф - 1 543 878,00 грн.
За актом № 775 від 08.08.2024 вартість прийнятого товару становить 20 831 325,30 грн, строк прострочення - 99 календарних днів, пеня - 10 311 506,02 грн, штраф - 1 458 192,77 грн.
Загалом позивачем заявлено до стягнення 20 328 360,55 грн пені та 3 259 383,77 грн штрафу, що арифметично становить 23 587 744,32 грн.
Відповідач не заперечував, що мав поставити товар у строк до 30.04.2024 включно, та не надав контррозрахунку заявлених позивачем сум. Водночас відповідач зазначав, що прострочення поставки відбулося з об`єктивних причин, а заявлена до стягнення неустойка є надмірною та має бути зменшена.
На підтвердження істотних обставин, які вплинули на своєчасність виконання договору, відповідач посилався на сертифікат Київської обласної торгово-промислової палати № 3200-24-1515 від 08.08.2024, яким засвідчено форс-мажорні обставини: військову агресію російської федерації проти України, воєнний стан, військові дії, ракетні обстріли, один ракетний удар 08.04.2024 по території ТОВ «ІНТЕРГЛАС» у м. Запоріжжі, внаслідок якого було знищено будівлю та товарно-матеріальні цінності, що належали ТОВ «МІК» і зберігалися у зруйнованій будівлі для виконання цього державного контракту.
Зазначеним сертифікатом, серед іншого, підтверджено обставини щодо обов`язку поставити Пончо вид 1 у кількості 100 000 штук у строк до 30.04.2024 за державним контрактом № 79/03-24-РМ від 18.03.2024, а також визначено період дії форс-мажорних обставин: дата настання - 08.04.2024, дата закінчення - 22.07.2024.
Матеріалами справи також підтверджено, що 02.01.2024 між ТОВ «ІНТЕРГЛАС» як орендодавцем та ТОВ «МІК» як орендарем укладено договір № 020104 оренди частини нежитлового приміщення площею 304,35 кв.м у будівлі арматурної майстерні за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 4. Об`єкт оренди міг використовуватися орендарем для розміщення офісного приміщення та складування товарно-матеріальних цінностей.
Факт ракетного обстрілу 08.04.2024 промислових приміщень у м. Запоріжжі по вул. Північне шосе, 4 та пошкодження майна ТОВ «ІНТЕРГЛАС» підтверджується постановою слідчого УСБУ в Запорізькій області від 02.05.2024 у кримінальному провадженні № 22024080000000593 від 08.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 438 Кримінального кодексу України, а також витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 08.04.2024.
Крім того, відповідні обставини підтверджуються актом від 05.07.2024 комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації.
Також у матеріалах справи наявний лист ТОВ «МІК» № 11/04/2024/01 від 11.04.2024, яким відповідач повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин за укладеними між сторонами контрактами, у тому числі за договором № 79/03-24-РМ від 18.03.2024. У листі зазначено, що внаслідок ракетного обстрілу було зруйновано будівлю, яка використовувалася ТОВ «МІК» у господарській діяльності при виконанні державних контрактів.
Відповідачем також складено довідку № 080701/2ю від 07.08.2024, у якій зазначено, що на момент участі у процедурі закупівлі Пончо вид 1 підприємство мало необхідні матеріали та комплектуючі для виконання договору, однак 08.04.2024 о 12:20 год. унаслідок ракетного удару по території ТОВ «ІНТЕРГЛАС» по вул. Північне шосе, 4 у м. Запоріжжі було повністю знищено будівлю та товарно-матеріальні цінності, що належали ТОВ «МІК» і зберігалися у зруйнованій будівлі.
У цій же довідці відповідач зазначив, що для виконання договору замовив виготовлення нової сировини - тканини для виготовлення товару виробництва КНР, строк виробництва якої становив 25 календарних днів, строк поставки з урахуванням морського перевезення - 45 календарних днів, а розвантаження, транспортування в Україну автомобільним транспортом та митне оформлення сировини - 15 календарних днів. Загальний строк постачання тканини для виготовлення товару за договором № 79/03-24-РМ від 18.03.2024, за твердженням відповідача, становив 105 календарних днів.
Суд першої інстанції також врахував, що згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 Запорізька міська територіальна громада Запорізького району Запорізької області віднесена до територій можливих бойових дій з датою виникнення можливих бойових дій 01.01.2023, без зазначення дати їх завершення.
Крім того, за період з 15.03.2024 по 30.08.2024 у м. Запоріжжі, за місцем знаходження виробничих потужностей відповідача, було 937 повітряних тривог загальною тривалістю понад 1 022,4 години, 51 повідомлення про артилерійський обстріл та 44 повідомлення про вибухи, що підтверджується інформацією із сайту статистики повітряних тривог.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не просив повністю звільнити його від відповідальності внаслідок форс-мажорних обставин, а просив зменшити розмір неустойки, посилаючись на зазначені обставини як на такі, що мають істотне значення для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.
За результатами розгляду справи суд першої інстанції встановив факт порушення відповідачем строків поставки товару та обґрунтованість нарахування позивачем пені і штрафу за умовами договору. Разом з тим, врахувавши повне виконання відповідачем основного зобов`язання, прийняття товару замовником, відсутність доказів завдання позивачу збитків у заявленому розмірі, обставини ракетного обстрілу та здійснення відповідачем діяльності в умовах воєнного стану, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки.
Суд першої інстанції відхилив прохання відповідача про зменшення неустойки на 95%, оскільки таке зменшення до 5% від заявленої суми не відповідало б принципу справедливості, з огляду на те, що порушення строків поставки окремих партій товару тривало понад три місяці та таке зменшення могло б порушити баланс інтересів сторін.
З урахуванням наведеного місцевий господарський суд зменшив розмір пені та штрафу на 80%, стягнувши з відповідача 4 065 672,11 грн пені та 651 876,75 грн штрафу, що становить 20% від заявлених позивачем до стягнення сум штрафних санкцій.
Саме висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки на 80% є предметом апеляційного перегляду у цій справі.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що предметом апеляційного оскарження у цій справі є не сам факт порушення відповідачем строків поставки товару та не правомірність нарахування пені і штрафу за умовами договору, а висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій на 80%.
Апелянт фактично погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно встановив факт прострочення поставки товару за договором № 79/03-24-РМ від 18.03.2024 та визнав обґрунтованим нарахування відповідачу штрафних санкцій за пунктом 8.2 договору. Водночас скаржник вважає помилковим застосування судом першої інстанції частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, оскільки, на його думку, відповідач не довів наявності виняткових обставин, які б виправдовували настільки значне зменшення відповідальності.
З урахуванням наведеного колегія суддів насамперед перевіряє правильність висновків місцевого господарського суду щодо характеру спірних правовідносин, наявності порушення зобов`язання, обґрунтованості нарахування пені та штрафу, а також наявності або відсутності підстав для судового коригування розміру неустойки.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь іншої сторони певну дію, зокрема передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
З огляду на зміст договору № 79/03-24-РМ від 18.03.2024, його предмет, права та обов`язки сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні правовідносини виникли з договору поставки товару для забезпечення потреб оборони держави, а тому до них застосовуються положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо виконання господарських зобов`язань, договору поставки та відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання.
Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач зобов`язався поставити позивачу товар - Пончо вид 1 - у загальній кількості 100 000 штук. З урахуванням додаткової угоди № 1 від 29.03.2024 кінцевим строком поставки товару було визначено 30.04.2024 включно.
Разом з тим фактична поставка частини товару здійснювалася після погодженого сторонами строку, що підтверджується актами приймання товару № 62 від 02.05.2024, № 395 від 23.05.2024, № 98 від 27.05.2024, № 113 від 06.06.2024, № 119 від 11.06.2024, № 360 від 15.07.2024 та № 775 від 08.08.2024.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач порушив строк виконання зобов`язання за договором, оскільки частину товару поставлено після 30.04.2024.
При цьому відповідач не заперечував ані факту укладення договору, ані факту поставки товару з порушенням погодженого строку, ані обставини отримання замовником товару за відповідними актами приймання. Контррозрахунку пені та штрафу відповідач суду першої інстанції не надав.
Відповідно до пункту 8.2 договору у разі порушення строку поставки товару постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5% від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожен день прострочення. За порушення строку поставки товару понад 30 календарних днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% від ціни товару, строк поставки якого порушено.
Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Колегія суддів зазначає, що одночасне передбачення договором пені за кожен день прострочення та штрафу за прострочення понад 30 календарних днів саме по собі не суперечить законодавству, оскільки пеня і штраф є різними формами одного виду цивільно-правової відповідальності - неустойки, а їх застосування у межах одного порушення допускається за умови, що таку відповідальність погоджено сторонами договору.
З огляду на встановлений факт прострочення поставки товару, умови пункту 8.2 договору та відсутність контррозрахунку відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для нарахування відповідачу пені та штрафу.
За розрахунком позивача, перевіреним судом першої інстанції, загальний розмір нарахованої пені становить 20 328 360,55 грн, а штрафу - 3 259 383,77 грн. Арифметично зазначені суми становлять 23 587 744,32 грн.
Таким чином, у частині встановлення факту порушення відповідачем строків поставки товару, наявності правових підстав для застосування договірної відповідальності та обґрунтованості нарахування пені і штрафу висновки суду першої інстанції є правильними та сторонами в апеляційному порядку по суті не спростовані.
Ключовим питанням апеляційного перегляду є те, чи мав суд першої інстанції правові та фактичні підстави для зменшення розміру нарахованої неустойки на 80%, а також чи забезпечує такий розмір відповідальності належний баланс інтересів сторін з урахуванням конкретних обставин цієї справи.
Вирішуючи питання про правомірність зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
За частиною другою статті 233 Господарського кодексу України, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Таким чином, положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України передбачають право суду зменшити розмір неустойки за наявності встановлених судом істотних обставин, які свідчать про неспівмірність заявленої до стягнення відповідальності наслідкам порушення зобов`язання.
При цьому зазначені норми не містять вичерпного переліку обставин, які можуть мати істотне значення для вирішення питання про зменшення неустойки, а також не встановлюють фіксованого або граничного відсотка, на який така неустойка може бути зменшена. Тому це питання вирішується судом у кожній конкретній справі з урахуванням установлених обставин, доказів сторін, характеру порушення, наслідків такого порушення та необхідності забезпечення балансу інтересів кредитора і боржника.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зменшення неустойки є правом суду, а не його обов`язком, і реалізація такого права залежить від оцінки конкретних обставин справи.
Так, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначила, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості й обґрунтованості як підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом, так і підстави, які хоча прямо й не передбачені законом, однак були заявлені стороною як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
У цій же постанові Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду наголосила, що обставини, які можуть бути підставою для зменшення неустойки, у кожних конкретних правовідносинах мають індивідуальний характер, а розмір, до якого суд зменшує неустойку, визначається у межах дискреційних повноважень суду відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Подібний підхід викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, у якій зазначено, що питання наявності підстав для зменшення пені та штрафу за статтею 233 Господарського кодексу України та частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України вирішується з урахуванням конкретних обставин справи, а доводи сторони про неправильне застосування цих норм не можуть зводитися лише до незгоди з оцінкою судами фактичних обставин.
Водночас судове зменшення неустойки не означає звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання. Таке зменшення спрямоване на забезпечення співмірності відповідальності наслідкам порушення та недопущення перетворення неустойки з засобу забезпечення виконання зобов`язання і міри відповідальності на джерело невиправданого збагачення кредитора або каральний захід щодо боржника.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
За змістом частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Таким чином, принцип обов`язковості договору, на який посилається апелянт, не виключає застосування судом механізму зменшення неустойки, прямо передбаченого законом. Свобода договору та обов`язковість договору мають реалізовуватися у взаємозв`язку з принципами справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності відповідальності.
Саме тому наявність у договорі погодженого сторонами розміру пені та штрафу є підставою для їх нарахування у разі порушення зобов`язання, однак не позбавляє суд права перевірити, чи не є заявлений до стягнення розмір неустойки надмірним з урахуванням конкретних обставин справи.
У цій справі суд першої інстанції не звільнив відповідача від відповідальності за порушення строків поставки товару, а визнав обґрунтованим саме нарахування позивачем пені та штрафу за умовами пункту 8.2 договору. Разом з тим місцевий господарський суд, оцінивши обставини виконання договору, ступінь виконання основного зобов`язання, наслідки порушення, поведінку сторін та надані докази, дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої до стягнення неустойки до 20% від нарахованих сум.
Колегія суддів погоджується з тим, що в цій справі наявні обставини, які підлягали врахуванню під час вирішення питання про співмірність заявленої до стягнення неустойки.
По-перше, основне зобов`язання за договором відповідачем виконано: товар у кількості 100 000 штук поставлено замовнику у повному обсязі.
По-друге, товар прийнятий отримувачами/замовником за актами приймання товару. Доказів повернення товару, відмови від прийняття, претензій щодо якості, кількості або комплектності поставленого товару матеріали справи не містять.
По-третє, матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок прострочення поставки позивач поніс реальні збитки у сумі, співмірній із заявленою до стягнення неустойкою. Позивач також не довів наявності конкретних додаткових витрат, які виникли саме внаслідок прострочення поставки товару відповідачем за цим договором.
По-четверте, відповідач надав докази, які свідчать про існування об`єктивних обставин, що ускладнили своєчасне виконання договору, зокрема сертифікат Київської обласної торгово-промислової палати № 3200-24-1515 від 08.08.2024, договір оренди складського приміщення, документи щодо ракетного обстрілу 08.04.2024 по території ТОВ «ІНТЕРГЛАС» у м. Запоріжжі, акт комісійного обстеження пошкодженого об`єкта, лист відповідача від 11.04.2024 про повідомлення позивача щодо настання відповідних обставин, а також довідку відповідача від 07.08.2024 щодо знищення товарно-матеріальних цінностей та необхідності замовлення нової сировини.
По-п`яте, судом першої інстанції враховано, що місцезнаходження відповідача та його виробничих потужностей пов`язане з м. Запоріжжя, яке віднесено до територій можливих бойових дій, а в період виконання договору у цьому регіоні систематично оголошувалися повітряні тривоги, фіксувалися обстріли та вибухи.
По-шосте, відповідач не просив суд повністю звільнити його від відповідальності за порушення зобов`язання, а просив саме зменшити розмір неустойки, посилаючись на зазначені обставини як на істотні для оцінки співмірності відповідальності.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про можливість застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України є обґрунтованим.
Водночас суд першої інстанції не погодився із проханням відповідача про зменшення неустойки на 95%, тобто до 5% від заявленого розміру, оскільки врахував тривалість прострочення поставки окремих партій товару, яка за окремими актами перевищувала три місяці, а також необхідність збереження превентивної функції неустойки та стимулювання належного виконання договорів у майбутньому.
Таким чином, місцевий господарський суд не усунув відповідальність відповідача та не нівелював значення договірних санкцій, а визначив такий розмір відповідальності, який, з одного боку, є відчутним для боржника, а з іншого - не набуває явно карального характеру з огляду на встановлену сукупність обставин.
Зменшення пені до 4 065 672,11 грн та штрафу до 651 876,75 грн, тобто залишення до стягнення 20% від заявлених сум, за обставин цієї справи забезпечує баланс між правом позивача на застосування відповідальності за прострочення поставки та необхідністю недопущення покладення на відповідача надмірного тягаря, неспівмірного з наслідками порушення зобов`язання.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно застосував частину третю статті 551 Цивільного кодексу України та статтю 233 Господарського кодексу України, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Скаржник наполягає, що відповідач не довів наявності виняткових обставин, які б давали підстави для зменшення розміру неустойки на 80%. Проте такі доводи не враховують, що суд першої інстанції поклав в основу свого висновку не одну окрему обставину, а їх сукупність.
Місцевий господарський суд врахував не лише загальний факт дії воєнного стану, а й конкретні обставини, які стосуються саме відповідача та виконання саме цього договору: ракетний удар 08.04.2024 по території ТОВ «ІНТЕРГЛАС» у м. Запоріжжі, знищення будівлі та товарно-матеріальних цінностей, що належали ТОВ «МІК» і зберігалися у зруйнованій будівлі для виконання державного контракту № 79/03-24-РМ від 18.03.2024, наявність договору оренди відповідного приміщення, документи кримінального провадження за фактом обстрілу, акт комісійного обстеження пошкодженого об`єкта, сертифікат Київської обласної торгово-промислової палати № 3200-24-1515 від 08.08.2024, лист відповідача від 11.04.2024 про повідомлення замовника щодо настання відповідних обставин, а також довідку відповідача від 07.08.2024 щодо необхідності замовлення нової сировини для виготовлення товару.
Тобто йдеться не про абстрактне посилання відповідача на воєнний стан як загальну обставину, а про надання доказів конкретної події, яка вплинула на господарську діяльність відповідача та об`єктивно ускладнила виконання договору в погоджений сторонами строк.
Колегія суддів погоджується з апелянтом у тому, що сам по собі факт введення воєнного стану в Україні не є автоматичною підставою ані для звільнення боржника від відповідальності, ані для зменшення розміру неустойки. Ведення господарської діяльності під час воєнного стану саме по собі не звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку належного виконання взятих на себе зобов`язань.
Разом з тим у цій справі суд першої інстанції не виходив із презумпції автоматичного зменшення неустойки через воєнний стан. Навпаки, суд дослідив конкретні докази, що підтверджують вплив воєнних подій на майновий стан та виробничо-логістичні можливості відповідача. Саме ці індивідуальні обставини, у поєднанні з повним виконанням договору, відсутністю доведених збитків позивача та прийняттям товару замовником без зауважень, стали підставою для висновку про неспівмірність повного розміру заявленої неустойки наслідкам порушення.
Доводи апелянта про те, що договір укладено вже після введення воєнного стану, тому відповідач мав передбачити всі ризики виконання договору, також не спростовують висновків суду першої інстанції.
Дійсно, договір № 79/03-24-РМ укладено 18.03.2024, тобто після введення воєнного стану в Україні. Відповідач як суб`єкт господарювання мав усвідомлювати загальні ризики здійснення діяльності в таких умовах та організовувати виконання договору з урахуванням цих ризиків.
Однак укладення договору в період воєнного стану не означає, що постачальник прийняв на себе необмежений ризик будь-яких подальших воєнних подій незалежно від їх характеру, інтенсивності, наслідків та безпосереднього впливу на виконання конкретного зобов`язання. Воєнний стан як загальний правовий режим і конкретна подія у вигляді ракетного удару по складському приміщенню, у якому зберігалися товарно-матеріальні цінності відповідача для виконання договору, не є тотожними обставинами.
У цій справі відповідач посилався не лише на сам факт існування воєнного стану, а на конкретний ракетний удар 08.04.2024, тобто подію, що сталася вже після укладення договору та до закінчення погодженого сторонами строку поставки товару. Така обставина обґрунтовано була врахована судом першої інстанції як істотна при оцінці співмірності заявленої неустойки.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що врахування зазначених обставин не означає звільнення відповідача від відповідальності за прострочення. Навпаки, суд першої інстанції визнав порушення зобов`язання доведеним, підтвердив правомірність нарахування пені та штрафу і стягнув з відповідача значну суму штрафних санкцій. Отже, доводи апелянта про фактичне уникнення відповідачем відповідальності не відповідають змісту оскаржуваного рішення.
Доводи скаржника щодо недопустимості покладення на замовника ризиків господарської діяльності відповідача також не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду.
Колегія суддів виходить з того, що зменшення неустойки не є перекладенням ризиків боржника на кредитора. Ризик неналежного виконання договору залишився на відповідачі, оскільки саме з нього стягнуто пеню та штраф. Водночас суд, реалізуючи передбачене законом право на зменшення неустойки, оцінив, чи відповідає повний заявлений до стягнення розмір санкцій наслідкам порушення, ступеню виконання зобов`язання та іншим обставинам, які мають істотне значення.
Саме такий підхід відповідає природі статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, які покликані запобігати явно неспівмірному застосуванню договірної відповідальності, не усуваючи при цьому саму відповідальність боржника.
Аргумент апелянта про те, що відповідач добровільно погодив умови договору, у тому числі розмір пені та штрафу, колегія суддів також оцінює критично в частині його впливу на можливість застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.
Безперечно, погоджені сторонами умови договору є обов`язковими для виконання, а пункт 8.2 договору є належною договірною підставою для нарахування пені та штрафу. Саме тому суд першої інстанції визнав нарахування штрафних санкцій обґрунтованим.
Однак закон прямо передбачає можливість судового зменшення неустойки навіть у разі, коли її розмір погоджено сторонами у договорі. Інше тлумачення фактично позбавило б змісту частину третю статті 551 Цивільного кодексу України та статтю 233 Господарського кодексу України, оскільки у переважній більшості випадків неустойка нараховується саме на підставі умов договору.
Тому сам факт погодження сторонами розміру пені та штрафу не виключає права суду перевірити співмірність заявленої до стягнення неустойки за конкретних обставин справи.
Доводи апелянта про те, що відсутність доказів збитків не може бути самостійною підставою для зменшення неустойки, колегія суддів вважає частково слушними лише в загальному теоретичному аспекті, однак такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції у цій справі.
Справді, для стягнення неустойки кредитор не зобов`язаний доводити розмір завданих йому збитків, якщо неустойка передбачена договором або законом. Неустойка є самостійним способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за його порушення.
Однак під час вирішення питання про зменшення розміру неустойки суд має право враховувати співвідношення заявленої до стягнення суми санкцій із наслідками порушення, у тому числі з наявністю або відсутністю доведених збитків кредитора. Саме на це прямо вказують частина третя статті 551 Цивільного кодексу України та стаття 233 Господарського кодексу України.
Таким чином, відсутність доказів збитків не усуває права позивача на стягнення неустойки, але може враховуватися судом разом з іншими обставинами при визначенні того, чи є повний розмір заявленої неустойки співмірним і справедливим.
У цій справі суд першої інстанції не відмовив у стягненні неустойки з мотивів недоведеності збитків. Навпаки, суд визнав наявність підстав для стягнення пені та штрафу, але врахував відсутність доказів збитків як один із елементів загальної оцінки співмірності відповідальності, що відповідає положенням статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Також колегія суддів враховує, що позивач не надав доказів того, що внаслідок прострочення поставки саме за цим договором він був змушений здійснити заміщувальну закупівлю за вищою ціною, поніс додаткові витрати, сплатив іншим особам штрафні санкції або зазнав інших конкретних майнових втрат, співмірних із заявленою до стягнення сумою пені та штрафу.
За таких обставин посилання суду першої інстанції на відсутність доведених збитків не є помилковим і не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.
Окремої оцінки потребують доводи апелянта щодо оборонного характеру договору та особливого значення строків поставки товару для забезпечення потреб держави в умовах воєнного стану.
Колегія суддів погоджується з апелянтом, що договір № 79/03-24-РМ від 18.03.2024 укладено для забезпечення потреб оборони держави, а предметом поставки був товар речового майна - Пончо вид 1. Отримувачами товару визначено Об`єднані центри забезпечення Міністерства оборони України, а поставка здійснювалася для задоволення нагальних потреб функціонування держави, забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів країни.
Безумовно, виконання договорів, спрямованих на забезпечення потреб оборони, має особливе суспільне значення. Строки поставки за такими договорами не є формальною умовою, оскільки своєчасне забезпечення відповідним майном може впливати на належне функціонування системи оборонного забезпечення в умовах збройної агресії проти України.
Разом з тим чинне законодавство не містить заборони на застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України до правовідносин, що виникають з договорів, укладених для забезпечення потреб оборони держави. Сам оборонний характер договору не виключає обов`язку суду оцінити співмірність заявленої до стягнення неустойки з урахуванням усіх конкретних обставин справи.
Інший підхід означав би, що у спорах щодо оборонних закупівель суд був би позбавлений можливості застосовувати прямо передбачений законом механізм зменшення неустойки незалежно від ступеня виконання зобов`язання, наслідків порушення, поведінки сторін та інших істотних обставин. Такий висновок не випливає ані зі змісту статті 551 Цивільного кодексу України, ані зі змісту статті 233 Господарського кодексу України.
Оборонний характер договору є важливою обставиною, яка підлягає врахуванню судом при оцінці співмірності відповідальності. Проте ця обставина не є єдиною і не має наперед встановленої переваги над іншими обставинами справи, зокрема над фактом повного виконання договору, прийняттям товару замовником, відсутністю доведених збитків, об`єктивними ускладненнями у діяльності відповідача та необхідністю збереження балансу інтересів сторін.
У цій справі суд першої інстанції не проігнорував суспільне значення спірного договору. Навпаки, саме з огляду на характер зобов`язання та тривалість прострочення поставки окремих партій товару суд відмовив у зменшенні неустойки на 95%, як того просив відповідач, та залишив до стягнення 20% від нарахованих сум пені і штрафу.
Тобто суд першої інстанції врахував необхідність збереження превентивної функції неустойки та недопущення такого зменшення, яке могло б фактично позбавити санкції реального майнового значення для постачальника.
Доводи апелянта про те, що зменшення неустойки на 80% нівелює відповідальність відповідача та створює ризик недобросовісної поведінки постачальників у майбутньому, колегія суддів вважає необґрунтованими.
За результатами розгляду справи з відповідача стягнуто 4 065 672,11 грн пені та 651 876,75 грн штрафу, тобто загалом 4 717 548,86 грн штрафних санкцій. Такий розмір відповідальності не є символічним, не свідчить про фактичне звільнення відповідача від відповідальності та має реальний майновий вплив на боржника.
При цьому залишення до стягнення 20% від заявлених сум пені та штрафу узгоджується з тим, що основне зобов`язання виконано у повному обсязі, товар поставлено та прийнято, а заявлена до стягнення повна сума санкцій у розмірі понад 23,5 млн грн за встановлених обставин набувала б надмірного характеру.
Колегія суддів також враховує, що заявлена позивачем сума штрафних санкцій є значною не лише в абсолютному розмірі, а й у співвідношенні з наслідками порушення. Прострочення мало місце, однак воно не призвело до невиконання договору, втрати позивачем інтересу до товару або неприйняття поставленої продукції.
Саме тому висновок суду першої інстанції про необхідність зменшення санкцій не суперечить превентивній функції неустойки. Навпаки, залишений до стягнення розмір пені та штрафу забезпечує майнові наслідки порушення для відповідача, але водночас не перетворює неустойку на каральний інструмент, неспівмірний із фактичними наслідками прострочення.
Колегія суддів відхиляє і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не обґрунтував, чому саме зменшення на 80% є справедливим та пропорційним.
Зміст оскаржуваного рішення свідчить, що місцевий господарський суд навів мотиви, з яких дійшов висновку про неможливість стягнення всієї суми заявленої неустойки, а також мотиви, з яких не погодився зі зменшенням неустойки на 95%, як просив відповідач.
Зокрема, суд першої інстанції виходив із того, що повне стягнення заявлених штрафних санкцій набувало б ознак каральної функції та становило б надмірний тягар для відповідача. Водночас зменшення неустойки на 95% не відповідало б принципу справедливості, оскільки прострочення поставки окремих партій товару тривало понад три місяці, що могло б порушити баланс інтересів сторін і не стимулювало б відповідача до своєчасного виконання зобов`язань у майбутньому.
Таким чином, суд першої інстанції не обмежився формальним посиланням на принципи справедливості, добросовісності та розумності, а співвідніс розмір зменшення неустойки з конкретними обставинами справи: ступенем виконання договору, тривалістю прострочення, поведінкою відповідача, наявністю об`єктивних ускладнень, відсутністю доведених збитків позивача та необхідністю збереження реальної відповідальності боржника.
При цьому саме визначення конкретного відсотка, до якого зменшується неустойка, за правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, належить до дискреційних повноважень суду та має індивідуально-оціночний характер у кожній справі.
Суд апеляційної інстанції не встановив, що суд першої інстанції реалізував це дискреційне повноваження довільно, без оцінки доказів або всупереч установленим обставинам. Навпаки, рішення містить мотиви, які дозволяють зрозуміти, чому суд дійшов висновку саме про залишення до стягнення 20% від заявлених сум.
Доводи апелянта в цій частині фактично зводяться до незгоди з розміром зменшення неустойки, однак така незгода сама по собі не є підставою для скасування рішення, якщо суд першої інстанції врахував належні критерії та мотивував свій висновок.
Колегія суддів також враховує, що відповідач просив зменшити неустойку на 95%, однак суд першої інстанції це клопотання задовольнив лише частково. Така обставина додатково свідчить, що суд першої інстанції не став на позицію однієї зі сторін формально, а здійснив власну оцінку співмірності відповідальності та визначив проміжний розмір, який, на його переконання, забезпечує баланс інтересів сторін.
З урахуванням наведеного доводи апелянта про необґрунтованість саме 80-відсоткового зменшення неустойки не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду.
Щодо доводів апелянта про неналежність сертифіката торгово-промислової палати та відсутність підстав для врахування форс-мажорних обставин колегія суддів зазначає таке.
Позивач у своїх доводах наполягає, що сертифікат Київської обласної торгово-промислової палати № 3200-24-1515 від 08.08.2024 не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності, а також не доводить автоматично наявності істотної зміни обставин чи об`єктивної неможливості виконання договору.
Колегія суддів погоджується, що сам по собі сертифікат торгово-промислової палати не має наперед встановленої сили для суду та підлягає оцінці разом з іншими доказами у справі за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що сертифікат торгово-промислової палати не звільняє сторону автоматично від відповідальності, а сторона, яка посилається на форс-мажорні обставини, повинна довести не лише факт їх існування, а й те, що такі обставини були надзвичайними, невідворотними та об`єктивно вплинули на можливість виконання конкретного зобов`язання.
Водночас у цій справі відповідач не використовував сертифікат торгово-промислової палати як самостійну та безумовну підставу для повного звільнення від відповідальності. Як правильно врахував суд першої інстанції, відповідач посилався на цей сертифікат у сукупності з іншими доказами як на підтвердження обставин, що мають істотне значення для вирішення питання про зменшення розміру неустойки.
Тобто предметом оцінки суду першої інстанції було не питання повного звільнення відповідача від відповідальності на підставі форс-мажору, а питання співмірності заявленої до стягнення неустойки з урахуванням установлених обставин виконання договору.
Така різниця є принциповою. Для звільнення від відповідальності сторона повинна довести наявність форс-мажорних обставин, їх надзвичайний та невідворотний характер, а також причинно-наслідковий зв`язок між цими обставинами і неможливістю виконання конкретного зобов`язання. Натомість для вирішення питання про зменшення неустойки суд оцінює ширшу сукупність обставин, які можуть мати істотне значення для визначення справедливого та пропорційного розміру відповідальності.
У цій справі відповідач не заперечував сам факт порушення строку поставки та не просив відмовити у стягненні пені і штрафу повністю. Відповідач визнав, що товар поставлено з простроченням, однак просив врахувати конкретні обставини, які вплинули на своєчасність виконання договору, зокрема ракетний обстріл, знищення товарно-матеріальних цінностей і необхідність замовлення нової сировини.
Матеріали справи свідчать, що сертифікатом Київської обласної торгово-промислової палати № 3200-24-1515 від 08.08.2024 засвідчено обставини, пов`язані з ракетним ударом 08.04.2024 по території ТОВ «ІНТЕРГЛАС» у м. Запоріжжі, внаслідок якого було знищено будівлю та товарно-матеріальні цінності, що належали ТОВ «МІК» та зберігалися у зруйнованій будівлі для виконання державного контракту № 79/03-24-РМ від 18.03.2024.
Крім сертифіката торгово-промислової палати, відповідач надав договір № 020104 оренди частини нежитлового приміщення від 02.01.2024, укладений з ТОВ «ІНТЕРГЛАС», відповідно до якого ТОВ «МІК» орендувало приміщення у м. Запоріжжі по вул. Північне шосе, 4 для розміщення офісного приміщення та складування товарно-матеріальних цінностей.
Також матеріали справи містять постанову слідчого УСБУ в Запорізькій області від 02.05.2024 у кримінальному провадженні № 22024080000000593 від 08.04.2024, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 08.04.2024, акт комісійного обстеження пошкодженого об`єкта від 05.07.2024, лист ТОВ «МІК» № 11/04/2024/01 від 11.04.2024 та довідку відповідача № 080701/2ю від 07.08.2024.
Зазначені докази в сукупності підтверджують не лише загальне існування воєнних обставин, а конкретну подію, що відбулася після укладення договору та до завершення строку поставки товару, а також її зв`язок із майном відповідача, яке використовувалося ним для виконання спірного державного контракту.
За таких обставин доводи апелянта про те, що відповідач не довів причинного зв`язку між обстрілом і простроченням поставки, не можуть бути прийняті колегією суддів у повному обсязі.
Колегія суддів враховує, що відповідач не лише послався на факт обстрілу, але й надав докази оренди відповідного приміщення, зберігання у ньому товарно-матеріальних цінностей, пошкодження об`єкта внаслідок ракетного удару та необхідності замовлення нової сировини для виготовлення товару.
З довідки відповідача № 080701/2ю від 07.08.2024 вбачається, що на момент участі у процедурі закупівлі підприємство мало необхідні матеріали та комплектуючі для виконання договору, однак після ракетного удару було змушене замовити виготовлення нової сировини, з урахуванням строку виробництва, морського перевезення, розвантаження, транспортування та митного оформлення.
Саме вказані обставини суд першої інстанції оцінив як такі, що не усувають відповідальності відповідача, але мають істотне значення для вирішення питання про співмірність повного розміру заявленої неустойки наслідкам порушення.
Колегія суддів погоджується з таким підходом, оскільки він відповідає статті 86 Господарського процесуального кодексу України, за якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Щодо посилання апелянта на пункт 10.1 договору, за яким сторони погодили, що офіційно визнаний воєнний стан не вважатиметься форс-мажорною обставиною в межах виконання договору, колегія суддів зазначає таке.
Сам по собі воєнний стан справді не був покладений судом першої інстанції в основу висновку про звільнення відповідача від відповідальності. Більше того, суд першої інстанції не звільнив відповідача від відповідальності, а лише зменшив розмір неустойки.
При цьому відповідач посилався не лише на офіційно визнаний воєнний стан як загальний правовий режим, а на конкретні події та наслідки, зокрема ракетний удар 08.04.2024, критичне пошкодження складської інфраструктури, знищення товарно-матеріальних цінностей та необхідність повторного замовлення сировини.
Крім того, відповідач у запереченнях звертав увагу на пункт 10.2 договору, який, за його твердженням, відносить критичне пошкодження складської інфраструктури до істотних змін об`єктивних обставин під час воєнного стану. Цей аргумент був оцінений судом першої інстанції в контексті не звільнення від відповідальності, а саме зменшення розміру неустойки.
З огляду на це посилання апелянта на пункт 10.1 договору не спростовує висновку місцевого господарського суду про наявність підстав для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.
Колегія суддів також враховує, що у постанові Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 924/75/23, на підходи якої звертається увага у практиці щодо форс-мажорних обставин, Верховний Суд виходив з необхідності оцінки наявності сертифіката торгово-промислової палати, повідомлення контрагента та впливу відповідних обставин на можливість виконання конкретного зобов`язання.
У цій справі, на відміну від ситуацій, коли сторона лише абстрактно посилається на війну без належних доказів, відповідач надав сукупність доказів щодо конкретної події, її наслідків для його майна та повідомлення позивача листом від 11.04.2024 про настання відповідних обставин.
Тому доводи апелянта про те, що сертифікат торгово-промислової палати не є безумовною підставою для звільнення від відповідальності, самі по собі є правильними, однак не впливають на результат вирішення цієї справи, оскільки суд першої інстанції не звільнив відповідача від відповідальності, а використав відповідні докази лише як елемент оцінки співмірності неустойки.
Так само не є визначальним посилання апелянта на те, що торгово-промислова палата не наділена повноваженнями видавати обов`язкові для суду висновки щодо істотної зміни обставин. Суд першої інстанції не сприйняв сертифікат ТПП як обов`язковий для себе висновок, а оцінив його разом з іншими доказами, що відповідає принципу вільної оцінки доказів.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав вважати, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази, пов`язані з обставинами ракетного обстрілу, знищенням товарно-матеріальних цінностей та впливом цих обставин на своєчасність виконання відповідачем договору.
Колегія суддів також оцінює доводи апелянта про те, що ведення господарської діяльності здійснюється відповідачем на власний ризик, а тому фінансові, організаційні, логістичні та інші труднощі відповідача не можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки.
Загалом такий підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду: суб`єкт господарювання, укладаючи договір, має оцінювати власні можливості щодо його виконання, а ризики підприємницької діяльності не можуть автоматично перекладатися на контрагента.
Водночас наведений принцип не означає, що суд у кожній справі позбавлений можливості враховувати конкретні обставини, які об`єктивно вплинули на виконання зобов`язання, під час вирішення питання про співмірність неустойки.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 30.07.2024 у справі № 910/17079/23 зазначив, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України є загальними для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним залежно від фактичних обставин, встановлених судом у кожній конкретній справі.
Таким чином, саме по собі посилання апелянта на практику Верховного Суду щодо здійснення господарської діяльності на власний ризик не виключає необхідності оцінки індивідуальних обставин цієї справи.
У справі № 910/16969/20, на яку посилався позивач, Верховний Суд дійсно враховував, що постачальник, укладаючи договір для потреб оборони, діяв на власний ризик та мав оцінити можливість виконання зобов`язання у погоджені строки. Водночас у цій справі відповідач надав докази не лише загального господарського ризику, а конкретної події - ракетного удару 08.04.2024, який стався після укладення договору та до настання кінцевого строку поставки товару.
Тобто обставини цієї справи не зводяться до звичайних комерційних труднощів, нестачі фінансування, організаційних помилок або неналежного планування діяльності відповідача. Місцевий господарський суд врахував конкретну воєнну подію, підтверджену належними доказами, її вплив на майно відповідача, подальші дії відповідача щодо виконання договору та фактичну поставку всього товару замовнику.
З огляду на це посилання апелянта на принцип здійснення підприємницької діяльності на власний ризик не спростовує висновку суду першої інстанції про можливість зменшення неустойки, оскільки відповідальність відповідача не була усунута, а лише приведена судом у співмірний розмір з урахуванням установлених обставин.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував фінансовий стан відповідача, втрату майна та складність здійснення господарської діяльності.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не поклав в основу зменшення неустойки виключно фінансовий стан відповідача. Висновок суду ґрунтується на сукупності обставин: повному виконанні основного зобов`язання, прийнятті товару замовником, відсутності доведених збитків, ракетному обстрілі, знищенні товарно-матеріальних цінностей, діяльності відповідача в м. Запоріжжі, яке віднесено до територій можливих бойових дій, а також необхідності збереження балансу інтересів сторін.
Майновий стан сторін, ступінь виконання зобов`язання, інші майнові та немайнові інтереси сторін прямо названі у статті 233 Господарського кодексу України серед обставин, які суд має право враховувати при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій.
Тому врахування судом першої інстанції обставин, пов`язаних із втратою майна відповідача та впливом воєнних подій на його діяльність, саме по собі не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо доводів апелянта про те, що позивач та військові частини функціонують в умовах систематичних обстрілів та реальної загрози життю, тоді як відповідач мав виробничі потужності в умовно безпечних регіонах, колегія суддів зазначає, що ці доводи не спростовують встановленого судом першої інстанції факту ракетного удару саме по місцю зберігання товарно-матеріальних цінностей відповідача у м. Запоріжжі.
Матеріали справи містять докази, що ТОВ «МІК» орендувало приміщення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 4, для складування товарно-матеріальних цінностей, а саме це приміщення було пошкоджене внаслідок ракетного удару 08.04.2024.
Крім того, Запорізька міська територіальна громада віднесена до територій можливих бойових дій, а статистика повітряних тривог, обстрілів та вибухів за період виконання договору свідчить про наявність істотних безпекових ризиків у регіоні здійснення діяльності відповідача.
Тому твердження апелянта про умовну безпечність діяльності відповідача не узгоджується з доказами, дослідженими судом першої інстанції.
Колегія суддів також враховує, що після настання зазначених обставин відповідач не відмовився від виконання договору та не залишив зобов`язання невиконаним. Навпаки, відповідач здійснив поставку всього товару, хоч і з порушенням строку. Ця обставина має істотне значення для оцінки співмірності відповідальності, оскільки свідчить про збереження інтересу замовника до виконання договору та про фактичне досягнення основної мети договору - отримання товару.
Доводи апелянта про те, що несвоєчасна поставка військового майна прямо шкодить обороноздатності держави, колегія суддів оцінює з урахуванням конкретних доказів у справі.
Суд апеляційної інстанції не применшує значення своєчасного виконання оборонних договорів. Однак у межах господарського спору суд має оцінювати не загальне припущення про можливу шкоду, а конкретні встановлені обставини та докази, подані сторонами.
Позивач не надав доказів того, що саме прострочення поставки товару за договором № 79/03-24-РМ від 18.03.2024 спричинило конкретні негативні наслідки для обороноздатності держави, призвело до зриву виконання певних завдань, необхідності термінового придбання аналогічного товару в іншого постачальника або понесення додаткових витрат.
За таких обставин загальне посилання на оборонний характер договору не може саме по собі бути достатньою підставою для стягнення всієї заявленої суми штрафних санкцій без урахування інших істотних обставин справи.
Водночас суд першої інстанції врахував оборонний характер договору через те, що не погодився із запропонованим відповідачем зменшенням неустойки на 95%. Таким чином, інтерес позивача у належному і своєчасному виконанні договору був врахований при визначенні остаточного розміру відповідальності.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що зменшення неустойки створює для відповідача економічну вигоду від порушення договору.
За оскаржуваним рішенням з відповідача стягнуто понад 4,7 млн грн штрафних санкцій, а також судовий збір. Такий розмір майнової відповідальності не може розцінюватися як економічна вигода від порушення зобов`язання.
Крім того, відповідач поніс наслідки, пов`язані з необхідністю повторного забезпечення виробництва товару, замовленням нової сировини та виконанням договору після втрати товарно-матеріальних цінностей. За таких обставин твердження про економічну зацікавленість відповідача у порушенні строків поставки є припущенням, яке не підтверджене матеріалами справи.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України не має на меті заохочення боржника до неналежного виконання зобов`язань. Навпаки, залишення до стягнення частини нарахованої неустойки забезпечує майновий наслідок порушення, а її зменшення запобігає непропорційному та надмірному покаранню боржника за обставин, коли основне зобов`язання виконано у повному обсязі.
Таким чином, доводи апелянта щодо бізнес-ризику, фінансового стану відповідача, оборонного характеру договору та ймовірної шкоди обороноздатності держави не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність підстав для часткового зменшення розміру неустойки.
Колегія суддів також оцінює доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд не врахував правові висновки Верховного Суду у справах № 910/16969/20, № 911/1608/18, № 910/17079/23, № 910/4390/23.
Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом з тим урахування правових висновків Верховного Суду не означає механічного перенесення результату вирішення іншої справи на будь-який спір із подібним нормативним регулюванням. Суд має враховувати висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, однак застосування цього висновку залежить від фактичних обставин конкретної справи, предмета спору, підстав заявлених вимог, доказів сторін та встановленої судами сукупності обставин.
Верховний Суд у постанові від 30.07.2024 у справі № 910/17079/23 звернув увагу, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України є загальними для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним залежно від фактичних обставин, встановлених судом у кожній конкретній справі.
Такий підхід узгоджується і з постановою Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, у якій підкреслено індивідуальний характер підстав для зменшення неустойки та дискреційний характер визначення судом розміру, до якого вона може бути зменшена.
Таким чином, посилання апелянта на окремі постанови Верховного Суду, у яких за інших фактичних обставин суди дійшли висновку про відсутність підстав для зменшення неустойки або про необхідність її стягнення у більшому розмірі, саме по собі не свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції у цій справі.
Щодо постанови Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 910/16969/20, колегія суддів зазначає, що у ній Верховний Суд дійсно звертав увагу на особливе значення належного виконання договорів для потреб оборони та на те, що суб`єкт господарювання, укладаючи відповідний договір, діє на власний ризик і повинен оцінювати можливість виконання зобов`язань у погоджені строки.
Водночас у цій справі, на відміну від абстрактного посилання на комерційні ризики чи складність господарської діяльності, відповідач надав докази конкретної події - ракетного удару 08.04.2024, який стався після укладення договору та до завершення строку поставки, а також докази пошкодження складського приміщення і знищення товарно-матеріальних цінностей, що використовувалися для виконання спірного договору.
Крім того, у цій справі основне зобов`язання відповідачем виконано у повному обсязі, товар поставлено та прийнято, а позивач не довів конкретних збитків або інших майнових наслідків, співмірних із заявленою до стягнення сумою штрафних санкцій.
Тому правовий висновок щодо необхідності належного виконання оборонних договорів не заперечується колегією суддів, однак за встановленої у цій справі сукупності обставин він не виключає застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.
Щодо посилань апелянта на постанову Верховного Суду від 30.07.2024 у справі № 910/17079/23, колегія суддів звертає увагу, що ця постанова навпаки підтверджує необхідність індивідуальної оцінки кожної справи про зменшення неустойки. Верховний Суд у цій справі наголосив, що загальні висновки щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України не означають однакового результату в усіх спорах, оскільки вирішальне значення мають конкретні фактичні обставини.
Саме такий підхід застосував місцевий господарський суд у справі № 908/289/26: він не зменшив неустойку автоматично, а оцінив обставини виконання договору, характер порушення, його наслідки, поведінку відповідача, докази позивача і відповідача та визначив розмір відповідальності, який, на його переконання, відповідає принципам справедливості, добросовісності, розумності і пропорційності.
Щодо посилань апелянта на постанову Верховного Суду від 19.03.2024 у справі № 910/4390/23, колегія суддів зазначає, що наведена справа стосувалася інших фактичних обставин, іншого предмета спору та іншого доказового матеріалу. Саме по собі посилання на загальні висновки Верховного Суду щодо необхідності доведення підстав для зменшення неустойки не спростовує встановлених у цій справі обставин, які суд першої інстанції визнав істотними.
Колегія суддів також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 зазначила, що наведення стороною прикладів інших справ, у яких суди інакше застосували частину третю статті 551 Цивільного кодексу України або статтю 233 Господарського кодексу України, саме по собі не доводить неправильності висновків судів у конкретній справі, якщо такі висновки ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах.
Таким чином, посилання апелянта на судову практику Верховного Суду не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки місцевий господарський суд застосував саме той підхід, який випливає з актуальної практики Верховного Суду: оцінив індивідуальні обставини справи та визначив співмірний розмір відповідальності у межах наданої законом дискреції.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував принцип правової визначеності та єдності судової практики, також є необґрунтованими.
Єдність судової практики полягає у однаковому застосуванні норм права, а не в обов`язковому однаковому результаті вирішення всіх спорів про стягнення неустойки. Норми статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України за своєю природою передбачають оцінку конкретних обставин, тому різний результат у справах з різною фактичною основою не свідчить про порушення принципу правової визначеності.
У цій справі суд першої інстанції не відступив від правових висновків Верховного Суду, а застосував їх до встановленої сукупності обставин. Апелянт фактично не доводить неправильного тлумачення судом норм права, а висловлює незгоду з оцінкою доказів та з визначеним судом відсотком зменшення неустойки.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Колегія суддів не встановила, що суд першої інстанції порушив правила оцінки доказів, проігнорував істотні докази, поклав в основу рішення недопустимі докази або дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Натомість оскаржуване рішення містить послідовну оцінку доводів сторін, встановлених обставин та наданих доказів, а висновок про зменшення неустойки на 80% мотивований обставинами, які мають істотне значення для цієї справи.
За таких обставин доводи апелянта щодо неврахування судової практики Верховного Суду та неправильного застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.
Колегія суддів також вважає за необхідне окремо оцінити співвідношення заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій із вартістю зобов`язання та наслідками його порушення.
Як встановлено судом першої інстанції, за договором відповідач мав поставити 100 000 штук товару за ціною 735,18 грн за одиницю з ПДВ, тобто загальна вартість товару становила 73 518 000 грн.
Позивач заявив до стягнення 20 328 360,55 грн пені та 3 259 383,77 грн штрафу, що разом становить 23 587 744,32 грн. Таким чином, заявлена сума штрафних санкцій є значною як в абсолютному розмірі, так і у співвідношенні із загальною вартістю товару за договором.
При цьому основне зобов`язання за договором було виконано: товар поставлено у повному обсязі та прийнято замовником. Прострочення поставки мало місце, однак воно не призвело до невиконання договору в цілому, втрати позивачем інтересу до отримання товару або повернення поставленої продукції.
За таких обставин повне стягнення понад 23,5 млн грн штрафних санкцій за наявності встановленої судом сукупності пом`якшуючих обставин могло б призвести до дисбалансу між наслідками порушення та розміром відповідальності.
Водночас залишений судом першої інстанції до стягнення розмір неустойки - 4 065 672,11 грн пені та 651 876,75 грн штрафу, разом 4 717 548,86 грн - не є незначним або формальним. Такий розмір забезпечує реальні майнові наслідки для відповідача за порушення строків поставки та водночас не перетворює відповідальність на надмірний тягар, неспівмірний із фактичними наслідками порушення.
Колегія суддів звертає увагу, що зменшення розміру неустойки не повинно створювати у боржника враження економічної вигоди від порушення договору. Саме тому суд першої інстанції відмовив у зменшенні неустойки на 95%, як просив відповідач, та залишив до стягнення 20% від нарахованих сум.
Такий підхід, на переконання колегії суддів, відповідає принципу пропорційності: відповідач не звільнений від відповідальності, позивач отримує значну суму штрафних санкцій, а розмір відповідальності співвіднесений із конкретними обставинами виконання договору.
Доводи апелянта про те, що фінансовий стан відповідача не був належно підтверджений або що показники діяльності відповідача у 2024 році свідчать про отримання прибутку, не змінюють висновку суду апеляційної інстанції.
По-перше, суд першої інстанції не поклав в основу зменшення неустойки виключно фінансовий стан відповідача. Висновок суду ґрунтується на ширшій сукупності обставин: повному виконанні договору, прийнятті товару без зауважень, відсутності доведених збитків позивача, ракетному обстрілі, знищенні товарно-матеріальних цінностей, повідомленні замовника про відповідні обставини та подальших діях відповідача щодо виконання договору.
По-друге, навіть за наявності прибуткової діяльності підприємства суд не позбавлений права оцінити, чи є заявлена до стягнення неустойка співмірною наслідкам порушення. Стаття 233 Господарського кодексу України передбачає врахування майнового стану сторін, але не зводить питання зменшення штрафних санкцій виключно до фінансової неспроможності боржника.
По-третє, обставини знищення товарно-матеріальних цінностей унаслідок ракетного удару та необхідність замовлення нової сировини мають значення не лише як обставини фінансового стану, а передусім як обставини, що пояснюють причини прострочення і впливають на оцінку справедливості повного стягнення заявленої неустойки.
Тому доводи апелянта щодо фінансового стану відповідача не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення неустойки.
Колегія суддів також враховує, що у рішенні суду першої інстанції та в окремих процесуальних документах наявні технічні неточності щодо загальної суми заявлених вимог. Так, складові заявлених штрафних санкцій становлять: 20 328 360,55 грн пені та 3 259 383,77 грн штрафу, що арифметично разом становить 23 587 744,32 грн.
Водночас зазначені технічні неточності не впливають на правильність висновків суду першої інстанції у частині визначення розміру стягнутих сум, оскільки суд першої інстанції зменшив саме складові неустойки - пеню та штраф - і стягнув 20% від заявлених позивачем сум: 4 065 672,11 грн пені та 651 876,75 грн штрафу.
Також не впливає на правильність висновків суду першої інстанції технічна неточність у формулі розрахунку пені за актом № 775 від 08.08.2024, оскільки визначена позивачем сума пені за цим актом відповідає заявленому розрахунку, а відповідач контррозрахунку суду не надав. Предметом апеляційного перегляду в цій справі є не арифметика нарахування пені та штрафу, а правомірність їх зменшення судом першої інстанції.
Колегія суддів повторно наголошує, що апелянт не довів, що суд першої інстанції залишив поза увагою будь-яку істотну обставину, неправильно розподілив тягар доказування або застосував статтю 551 Цивільного кодексу України та статтю 233 Господарського кодексу України всупереч їх змісту.
Навпаки, суд першої інстанції встановив факт порушення відповідачем строків поставки, визнав обґрунтованим нарахування пені і штрафу, оцінив доводи позивача щодо оборонного характеру договору та бізнес-ризику відповідача, дослідив докази відповідача щодо обставин, які ускладнили виконання договору, і визначив розмір відповідальності з урахуванням балансу інтересів сторін.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру неустойки на 80%.
Заявлене позивачем прохання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні решти штрафних санкцій та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі не підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується переважно на незгоді з оцінкою судом першої інстанції встановлених обставин і не доводить неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.
Оцінюючи доводи сторін у сукупності, колегія суддів виходить також із того, що завданням господарського судочинства відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів.
За змістом статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 79 Господарського процесуального кодексу України визначає стандарт вірогідності доказів, за яким наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, подані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування.
За статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведене колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дослідив саме ті обставини, які мали істотне значення для вирішення спору: зміст договору, строк виконання зобов`язання, факт прострочення, обсяг фактичного виконання, розрахунок пені та штрафу, доводи відповідача про зменшення неустойки, заперечення позивача проти такого зменшення, надані сторонами докази та характер правовідносин.
Апелянт, обґрунтовуючи скаргу, фактично наполягає на переоцінці встановлених судом першої інстанції обставин у напрямку повного стягнення штрафних санкцій. Однак апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про те, що місцевий господарський суд не дослідив певний істотний доказ, неправильно встановив фактичні обставини справи або застосував норми матеріального права у спосіб, який суперечить правовим висновкам Верховного Суду.
Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції не заперечив обов`язковості договору, не звільнив відповідача від відповідальності, не визнав відсутнім факт прострочення та не відмовив у стягненні неустойки як такої. Навпаки, місцевий господарський суд визнав порушення зобов`язання доведеним, підтвердив правомірність нарахування пені та штрафу, але застосував передбачений законом механізм зменшення їх розміру.
Такий підхід відповідає як змісту статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, так і загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності.
При цьому колегія суддів вважає, що залишений до стягнення розмір штрафних санкцій у сумі 4 717 548,86 грн є достатнім для забезпечення майнових наслідків порушення договору, збереження превентивної функції неустойки та захисту інтересів позивача як замовника за договором оборонного призначення.
Разом з тим стягнення всієї заявленої суми пені та штрафу у розмірі 23 587 744,32 грн за обставин, коли товар поставлений у повному обсязі, прийнятий замовником, доказів конкретних збитків у такому розмірі не надано, а відповідач довів наявність істотних обставин, які ускладнили своєчасне виконання договору, призвело б до порушення балансу інтересів сторін.
Колегія суддів також зазначає, що зменшення неустойки на 80% у цій справі не може розглядатися ізольовано лише як математичний показник. Визначальним є те, який саме розмір відповідальності залишено до стягнення, які обставини суд поклав в основу такого висновку та чи не призводить таке зменшення до фактичного звільнення боржника від відповідальності.
У цій справі залишений до стягнення розмір неустойки не є номінальним або незначним. Він становить понад 4,7 млн грн, що є істотною сумою штрафних санкцій та достатнім майновим наслідком для відповідача за порушення строків поставки.
Тому твердження апелянта про нівелювання відповідальності відповідача або створення для нього економічної вигоди від порушення договору є необґрунтованими.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що заявлений до стягнення розмір неустойки у повному обсязі є явно неспівмірним наслідкам порушення зобов`язання та за встановленої сукупності обставин набуває ознак надмірного тягаря для відповідача.
Водночас колегія суддів погоджується і з тим, що зменшення неустойки на 95%, як просив відповідач у суді першої інстанції, було б надмірним та не відповідало б необхідності збереження превентивної функції відповідальності, особливо з огляду на тривалість прострочення поставки окремих партій товару та оборонний характер договору.
Таким чином, визначений судом першої інстанції розмір неустойки відповідає критеріям справедливості, розумності, добросовісності та пропорційності.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26 в оскарженій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування або зміни.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, однак не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду.
Апелянт обґрунтовує скаргу переважно тим, що відповідач добровільно прийняв на себе зобов`язання за договором, повинен був виконати його у погоджені строки, здійснює господарську діяльність на власний ризик, а оборонний характер закупівлі виключає можливість істотного зменшення відповідальності. Водночас такі доводи не враховують, що суд першої інстанції не звільнив відповідача від відповідальності та не заперечив обов`язковості виконання договору, а лише застосував передбачений законом механізм зменшення неустойки з огляду на конкретну сукупність обставин цієї справи.
Колегія суддів погоджується, що постачання товару для потреб оборони держави має особливе значення, а порушення строків поставки не може залишатися без майнових наслідків для постачальника. Саме тому суд першої інстанції визнав правомірним нарахування пені та штрафу, а також залишив до стягнення значну суму штрафних санкцій.
Водночас оборонний характер договору сам по собі не скасовує дії частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України і не позбавляє суд права оцінити співмірність заявленої до стягнення неустойки наслідкам порушення зобов`язання.
У цій справі суд першої інстанції врахував, що відповідач поставив товар у повному обсязі, товар був прийнятий замовником, доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості чи комплектності товару матеріали справи не містять, позивач не довів понесення збитків, співмірних із заявленою сумою штрафних санкцій, а відповідач надав докази конкретних обставин, які істотно ускладнили своєчасне виконання договору.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідач посилався не на воєнний стан як абстрактну обставину, а на конкретний ракетний удар 08.04.2024 по території ТОВ «ІНТЕРГЛАС» у м. Запоріжжі, знищення товарно-матеріальних цінностей, пов`язаних із виконанням договору, повідомлення позивача про відповідні обставини, а також необхідність замовлення нової сировини для виготовлення товару.
Доводи апелянта щодо сертифіката торгово-промислової палати не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки цей сертифікат не був покладений судом в основу повного звільнення відповідача від відповідальності. Він був оцінений у сукупності з іншими доказами як один із доказів наявності істотних обставин, що впливають на співмірність заявленої неустойки.
Колегія суддів також не вбачає підстав вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував практику Верховного Суду. Навпаки, місцевий господарський суд діяв відповідно до підходу, за яким питання зменшення неустойки вирішується з урахуванням індивідуальних обставин кожної справи, а конкретний розмір такого зменшення належить до дискреційних повноважень суду.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд належним чином дослідив обставини справи, надав оцінку доводам сторін, правильно застосував норми матеріального права та обґрунтовано зменшив розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 80%.
За таких обставин апеляційна скарга Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26 в оскарженій частині підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Також у рішенні у справі «Проніна проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що межі обов`язку суду щодо мотивування рішення можуть бути різними залежно від характеру рішення, доводів сторін, положень законодавства, традицій та інших особливостей.
Колегія суддів вважає, що у цій справі суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам справи, доказам сторін та доводам учасників справи, а мотиви, викладені в оскаржуваному рішенні, дають можливість встановити підстави, з яких суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та зменшення розміру штрафних санкцій.
Доводи апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» не спростовують висновків Господарського суду Запорізької області та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, оскільки рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26 в оскарженій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір, пов`язаний з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладається на особу, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» та залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 14.05.2026 у справі № 908/289/26 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 02.07.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук 

Суддя: Г.В. Левшина

Суддя: С.В. Вінніков