ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2026 р. Справа№910/16263/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П. 
Демидової А.М. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026
(повний текст ухвали суду складено 10.03.2026) 
про зупинення провадження у справі
у справі № 910/16263/25 (суддя Удалова О.Г.)
за позовом ОСОБА_1 
до 1. ОСОБА_2 
2. ОСОБА_3 
3. Приватного підприємства «Лівобережна юридична група»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна; Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Москаленко Наталія Олександрівна про скасування державної реєстрації змін про юридичну особу	

ВСТАНОВИВ:

25.12.2025 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1), ОСОБА_3 (далі - відповідач 2), Приватного підприємства «Лівобережна юридична група» (далі - відповідач 3) про скасування державної реєстрації змін про юридичну особу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з серпня 2018 року є власником Приватного підприємства «Лівобережна юридична група», однак належні позивачу майнові права у Приватному підприємстві «Лівобережна юридична група» були відчужені на користь ОСОБА_3 , а згодом були відчужені ОСОБА_3 ОСОБА_2 , проте позивачем як учасником Приватного підприємства «Лівобережна юридична група» жодних договорів купівлі-продажу частки в статутному капіталі такого товариства не підписувалось, рішень про вихід зі складу учасників товариства не приймалось.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.01.2026 у справі №910/16263/25 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. 
23.02.2026 від ОСОБА_3 надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі, яке мотивовано тим, що з метою реалізації процесуальних прав відповідач-2 бажає брати особисту участь і наполягає на особистій участі у судових засіданнях під час розгляду справи. 
Відповідачем повідомлено суд, що з 07.12.2024 відповідач-2 перебуває на службі у складі Збройних Сил України за призовом під час мобілізації. Виконання обов`язків військової служби пов`язане з частим й тривалим перебуванням відповідача-2 як в зоні бойових дій, так і на військових об`єктах за межами міста Києва, де використання особистих засобів зв`язку та інших електронних пристроїв заборонено. 
Господарський суд міста Києва ухвалою від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 зупинив провадження у справі №910/16263/25 до припинення перебування ОСОБА_3 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Приймаючи вказану ухвалу суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 з 07.12.2024 перебуває на службі у складі Збройних Сил України та з посиланням на пункт 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, яким передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції задовольнив клопотання відповідача 2. 
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, 17.03.2026 ОСОБА_1 звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 скасувати, справу направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач наголошує на тому, що судом не повно з`ясовано всі обставини справи, оскільки позивач вважає, що ОСОБА_3 на сьогоднішній день перебуває у військовій частині, яка знаходить у місті Києві. Також, позивачем наведені обставини щодо пересування відповідача 2 протягом 2025 року до нотаріуса, на допити та судові засідання в кримінальних провадженнях.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кропивна Л.В., судді: Барсук М.А., Руденко М.А. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.03.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25; призначив до розгляду апеляційну скаргу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
26.03.2026 відповідачем 2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу залишити без змін. Відповідачем 2 зазначено, що доводи апеляційної скарги про вірогідне його перебування в місті Києві у військовій частині (за її київською поштовою адресою) є неспроможними, оскільки за такою поштовою адресою військова частина лише зареєстрована, а з введенням в Україні воєнного стану місце фактичної дислокації військової частини та місце виконання її підрозділами завдань за призначенням не розкриваються. 
У зв`язку із перебування судді Руденко М.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/16263/25.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кропивна Л.В., судді: Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.04.2026 прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/16263/25 до провадження у новому складі суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 07.05.2026 суддю Північного апеляційного господарського суду Кропивну Л.В. тимчасово відсторонено.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді Ходаківська І.П., Демидова А.М.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.05.2026 прийняв до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді:Демидова А.М., Ходаківська І.П. Призначив до розгляду апеляційну скаргу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
Стаття 227 ГПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 3 частини першої статті 227 цього Кодексу - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Отже, правила, визначені пунктом 3 частини першої статті 227 ГПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22.
За нинішньої редакції п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Тож норма п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.
У справі №754/947/22 обставину перебування на військовій службі відповідач підтвердив довідкою за формою № 5, виданою командиром військової частини, яку взято судом до уваги як належний доказ.
У даній справі на підтвердження перебування відповідача 2 на військовій службі суду надано: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій службі) від 28.01.2025 №32 згідно з яким, солдата по мобілізації ОСОБА_3 , призначеного розпорядженням начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 23.01.2025 №300/ПУ/321/П/дск у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , який прибув із військової частини НОМЕР_2 , з 28.01.2025 зараховано до списків особового складу військової частини; військовий квиток Серії НОМЕР_3 ; довідку за формою №5, виданою командиром військової частини.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що під час застосування правил пункту 3 частини першої статті 227 ГПК України, судам потрібно виходити з такого:
1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України (пункту 3 частини першої статті 227 ГПК України) висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.
Норма пункту 3 частини першої статті 227 ГПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.
Обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника судового процесу. Тож застосовувати пункт 3 частини першої статті 227 ГПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.
Тобто, ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 227 ГПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
За таких обставин, прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі.
Тобто, якщо учасник справи, права якого захищають положення пункту 3 частини першої статті 227 ГПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя.
Водночас, у даній справі, відповідач 2, військовослужбовець заявив про своє волевиявлення брати участь у справі та у судових засіданнях особисто, однак через незалежні від нього обставини він позбавлений можливості брати особисту участь у судових засіданнях, у т.ч. в режимі відеоконференції.
Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»), Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»),
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»),
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).
Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із частиною 1 статті 271 ГПК апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було спростовано доводи апелянта із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню при здійсненні апеляційного перегляду.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 прийнята з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/16263/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали даної справи повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова