Дата документу 02.06.2026
Справа № 334/2725/26
Провадження № 2/334/2561/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року Дніпровський районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.
за участю секретаря Нагорних О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
24.03.2026 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» звернувся до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.12.2021 року між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний Договір № 38-014-869-2-21-Г (з ануїтетними платежами) приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (індивідуальна частина), який складається з публічної частини договору, яким є Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, розміщений у місці інформування Клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua, та індивідуальної частини договору, якою є вказаний Кредитний договір. 
Згідно з п. 1 Кредитного договору, підписанням Кредитного договору Позичальник беззастережно та безвідклично підтвердив: ? прийняття в повному обсязі Публічної пропозиції (оферти) АТ «МЕГАБАНК» на укладання Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який розміщений у Місці інформування Клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua; ? згоду з умовами Договору, а також положеннями усіх Додатків до Договору, йому зрозумілий їх зміст та він погоджується з ними та зобов`язується їх виконувати; ? укладання з Банком Договору, який складається з публічної частини договору, яка розміщена у Місці інформування Позичальника та на сайті АТ «МЕГАБАНК» www.megabank.ua, а також цієї індивідуальної частини Договору, підписанням якої Позичальник приєднується до Договору в цілому.
03.09.2024 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024 року, між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» (Новий кредитор) був укладений Договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» 27.12.2024 року уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» Договір № 1/12 про відступлення прав вимоги.
Згідно з Розрахунком заборгованості Відповідача – боржника за Кредитним договором № 38- 014-869-2-21-Г від 17.12.2021 року, сформованої АТ «МЕГАБАНК» станом на 03.09.2024 року (дата укладання Договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги) заборгованість Боржника/Відповідача становить: Заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена): 64 244,33 грн. Заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена): 62 059,38 грн. Заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена): 69 696,00 грн. Загальна сума заборгованості: 195 999,71 грн.
У свою чергу, ні ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС», ні ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» не здійснювало жодних додаткових нарахувань, умови Кредитного договору в односторонньому порядку не змінювало.
З огляду на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 195 999,71 грн. та судові витрати.
Ухвалою судді від 06.04.2026 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін.
У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.
04.05.2026 року, від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що відповідач не погоджується саме з розміром заявленої до стягнення заборгованості та правомірністю окремих її складових.
Позивач обґрунтовує свої вимоги кредитним договором № 38-014-869-2-21-Г від 17.12.2021 року та доданим до позову розрахунком заборгованості. Однак наданий Позивачем розрахунок не відповідає механізму, передбаченому самим кредитним договором. Згідно з п. 4.4 кредитного договору, у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів Кредитодавець: – обліковує заборгованість за кредитом у повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості; – припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди; – застосовує процентну ставку відповідно до п. 2.11 договору.
Відповідач заперечує проти стягнення 50 844,62 грн, нарахованих за ставкою 90% річних. Пунктом 2.13 кредитного договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом у разі наявності простроченої заборгованості за договором становить 90% річних і нараховується на суму простроченої заборгованості, починаючи з першого дня прострочення боргу. Тобто ставка 90% річних не є звичайною платою за користування кредитом у межах належного виконання договору. Вона прямо пов`язана з фактом прострочення виконання грошового зобов`язання. З розрахунку Позивача вбачається, що нарахування за ставкою 90% річних здійснювалося починаючи з 01.08.2022 року, тобто у період дії воєнного стану.
Натомість з розрахунку Позивача вбачається інший механізм: – заборгованість переводиться у прострочену не в повному обсязі, а частинами; – щомісячна комісія продовжує нараховуватись навіть після виникнення тривалої прострочки; – одночасно здійснюється нарахування відсотків за ставкою 10% річних, відсотків за ставкою 90% річних та комісії; – комісія продовжує нараховуватись аж до 02.09.2024 року. Таким чином, Позивач фактично застосував не той порядок обліку та нарахування, який передбачений п. 4.4 кредитного договору. Це має істотне значення для справи, оскільки заявлена до стягнення сума сформована саме на підставі такого розрахунку. Якщо розрахунок не відповідає умовам договору, він не може бути покладений в основу рішення суду в повному обсязі.
Позивач заявив до стягнення заборгованість по сплаті комісії у сумі 69 696,00 грн. Відповідач заперечує проти стягнення вказаної суми. Відповідно до п. 2.8 кредитного договору, розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,3% від суми кредиту щомісячно. З розрахунку Позивача вбачається, що комісія нараховувалась у фіксованому розмірі 2 178,00 грн щомісяця, виходячи з повної суми кредиту 66 000,00 грн. При цьому Позивач не довів: – які саме конкретні послуги надавались Відповідачу за цю комісію; – коли такі послуги фактично надавались; – у чому полягала їх реальна економічна та правова сутність; – чому комісія нараховувалась від повної суми кредиту, а не від фактичного залишку заборгованості; – чому комісія нараховувалась у повному місячному розмірі навіть за неповні періоди; – чому комісія продовжувала нараховуватись після настання умов п. 4.4 договору, який прямо передбачає припинення її нарахування.
Позивач просить суд стягнути з Відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 200,00 грн. Відповідач заперечує проти покладення на нього таких витрат у заявленому розмірі. Позовна заява є типовою для масового стягнення заборгованості фінансовою компанією, не містить унікальної чи складної правової конструкції та ґрунтується на стандартному пакеті документів: кредитний договір, розрахунок, виписки, договори відступлення права вимоги. Заявлений розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним зі складністю справи, обсягом фактично виконаної роботи, ціною позову та характером поданих документів.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, місце та час судового засідання повідомлений належним чином. Суду подав заяву про розгляду справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, місце та час судового засідання повідомлений належним чином. Суду подав заяву про розгляду справи за відсутності відповідача.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.12.2021 між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 38-014-869-2-21-Г (з ануїтентними платежами) приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (індивідуальна частина), за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 66 000,00 грн. (п.п.2.3 Договору), строком з 17.12.2021 до 16.12.2024 включно (п.п.2.2 Договору), процентна ставка за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості (фіксована) складає 10% річних (п.п.2.4 Договору), процентна ставка за користування кредитом понад строк вказаний п.п. 2.2. Договору складає 90% річних (п.п.2.11 Договору), розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості складає 3,30% від суми кредиту та сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця (п.п.2.8 Договору). 
Пунктом 2.9 кредитного договору визначено, що розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди складає 4 315,59 грн та сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.
Згідно з підпунктами 3.1.1, 3.1.2 пункту 3.1 кредитного договору, для обліку кредиту позичальнику було відкрито позичковий рахунок № НОМЕР_1 , а для обліку нарахованих процентів за кредитом рахунок № НОМЕР_2 .
Згідно з підпунктом 3.2.3 кредитного договору, відповідач зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах.
Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, повернення кредиту та сплата процентів за користування нею здійснюється щомісячними ануїтетними платежами передбаченими договором. Згідно з п. 4.2 кредитного договору платіжним періодом встановлено календарний місяць.
На виконання умов договору, банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 66 000,00 грн., що не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи.
Позивачем надано суду виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 17.12.2021 року по 02.12.2022 року.
Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за договором, станом на 03.09.2024 заборгованість позичальника складає 195 999,71 грн., яка складається з заборгованості за кредитом (в тому числі простроченої) 64 244,33 грн; заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі простроченої) 62 059,38 грн., заборгованості по сплаті комісії (в тому числі простроченої) 69 696,00 грн.
03.09.2024 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024, між АТ «Мегабанк» та ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» укладено договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого новий кредитор набуває право вимоги до боржників за основними договорами, вказаними у додатку № 1 до цього договору.
Позивачем надано витяг з додатку № 1 до договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, укладеного 03.09.2024, згідно з яким АТ «Мегабанк» відступило ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» право грошової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 38-014-869-2-21-Г від 17.12.2021.
Згідно з копією платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 66895 від 31.07.2024 ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» сплатило АТ «Мегабанк» за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі 23 425 777,00 грн.
27.12.2024 між ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК Єврокредит» укладено договір №1/12 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого новий кредитор набуває право вимоги до боржників за основними договорами, вказаними у додатку № 1 до цього договору (реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються до боржників/дебіторів за такими договорами).
Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору № 1/12 про відступлення прав вимоги, укладеного 27.12.2024, ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» відступило ТОВ «ФК «Єврокредит» право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 38-014-869-2-21-Г від 17.12.2021.
Згідно з копіями платіжних інструкцій кредитового переказу коштів № 1074 від 27.12.2024, №1090 від 31.01.2025, №1822 від 22.09.2025 ТОВ «ФК Єврокредит» сплатило ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» за відступлення права вимоги грошові кошти в розмірі встановленому умовами вказаного договору.
Позивач вказує, що кредитором в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання в частині надання кредиту, а відповідач, в порушення умов договору зобов`язання за договором належним чином не виконав. Оскільки на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, позивач звернувся суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 195 999,71 гривень, що складається з: ? Заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена): 64 244,33 гривень; ? Заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена): 62 059,38 гривень. ? Заборгованості по сплаті комісій (в тому числі прострочена): 69 696,00 гривень.
Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 910/5737/15-г, від 20.03.2020 у справі № 906/703/16, від 06.02.2020 у справі № 908/2251/18, від 15.08.2019 у справі № 904/4253/17, від 16.04.2020 по справі № 5023/5604/11.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.
Тож, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва.
Згідно з положеннями чинного законодавства України, зокрема, відповідно до норм Цивільного кодексу України, передача права вимоги може здійснюватися шляхом відступлення права вимоги. 
У даному випадку ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 38-014-869-2-21-Г від 17.12.2021, яке раніше належало АТ «МЕГАБАНК», що надає статус правонаступника, згідно з приписів ЦК України. Таким чином, ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» є новим кредитором Відповідача.
На час розгляду справи судом, відповідачем не надано доказів, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку, та наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростовано.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 610 ЦК України, встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання.
За правилом частини 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Факт надання кредитних коштів підтверджується відповідними письмовими доказами. Отже, цілком обґрунтованими є доводи Позивача про порушення Відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами.
Постанова Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі №298/825/15-ц зазначає, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, надані банком виписки за рахунками позичальника повинні бути досліджені судами з наданням оцінки у сукупності з іншими зібраними у справі доказами на предмет обставин видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у розрахунку позивача.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Відповідно до виписок, по особовому рахунку Позичальник здійснював погашення заборгованості за кредитним договором. Це свідчить про наявність кредитних зобов`язань та підтверджує, що Позичальник отримав відповідні грошові кошти.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Також, суд зазначає, що факт як укладання між сторонами кредитного договору, так і отримання коштів на виконання його умов, підтверджується відповідачем у наданому до суду відзиві на позовну заяву, в якій частково визнає заборгованість у загальному розмірі, а саме 75 459,09 грн.
Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
На час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про добровільне погашення заборгованості.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За таких обставин, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач допустив прострочення платежів щодо повернення кредиту, тобто не виконав зобов`язання належним чином відповідно до умов договору, заборгованість за кредитом та відсотках підлягають стягненню на користь позивача.
Суд звертає увагу на те, що 24.12.2023 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг".
Зазначеним законом пункт 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про споживче кредитування» викладено в такій редакції: «У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач уразі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем».
За таких обставин, заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом у разі наявної простроченої заборгованості за договором № 38-014-869-2-21-Г від 17.12.2021, тобто на строк, що перевищує максимальний строк кредитування, відповідно до п. 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування", підлягали списанню позивачем як правонаступником первісного кредитодавця.
Зважаючи на викладене вище, оскільки відповідач не виконує умови укладеного Договору, в порядку та в строки, передбачені зазначеним договором, кошти за кредитом не повернув, що підтверджується наданими позивачем доказами, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками підлягають частковому стягненню, а саме: за погоджений строк кредитування відповідачу було нараховано 11 214,76 грн. (з 17.12.2021 по 02.09.2024 включно) за процентною ставкою 10% річних.
Разом з тим, суд також не погоджується із нарахованою комісією за кредитним договором з наступних мотивів.
Відповідно до пункту 4 частини першої ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої ст.1 та частини другої ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Відповідно до п.5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
На підставі частини шостої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом.
Кредитодавцю забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своєму правовому висновку в постанові від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, процентів за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі №640/14229/15, від 21 квітня 2021року в справі №677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі №209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15.
Частиною першою та другою ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення кредитного договору. За таких обставин положення пункту 2.8 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої ст. 11, частини п`ятої ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, умови договору, укладеного між сторонами, не містять зазначення переліку банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту. Надання кредиту це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, а така дія як надання кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця.
Суд звертає увагу, що комісія є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику та у договорі не зазначено, що вказана послуга надається за умовами договору, а тому сплата позичальником на користь банку вказаної комісії є нікчемною.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що позивач вказує заборгованість відповідача по комісії (в тому числі простроченої) у розмірі 69 696,00 грн., а тому позов в частині стягнення вказаної суми задоволенню не підлягає.
При цьому, згідно частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене вище, до стягнення з відповідача на користь позивача у справі підлягає заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 75 459,09 грн. (64 244,33 грн (тіло кредиту) + 11 214,76 грн. (відсотки).
У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з їх необґрунтованістю.
З приводу вимоги позивача про стягнення на його користь сплаченого судового збору, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно наданого платіжного доручення, звертаючись до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1 025,02 грн. (2662,4 х 38,50%).
З приводу заявлених представниками сторін клопотань про розподіл судових витрат на правничу допомогу , суд дійшов висновку про наступне.
За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 3 статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно ч.ч.4-5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав суду копію договору про надання правничої допомоги № 1/07 від 01 липня 2025 року, укладений між АО «Альянс ДЛС» та ТОВ «ФК Єврокредит»; копію реєстру боржників, копію акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги, з детальним описом обсягу правничої допомоги, а саме складання, підписання та подання до суду позовної заяви про стягнення заборгованості 10000,00 грн; проведення юридичного та фінансового аналізу боржника 1200,00 грн., копію ордеру на надання правничої допомоги серії АЕ № 1414107 від 11 серпня 2025 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, відповідно до яких Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 11200 грн. є не співмірними складності справи, а тому дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 312 грн. (11200 х 38,50%) за розгляд справи у суді першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141,206,247,258-259,268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» заборгованість за Кредитним договором № 38-014-869-2-21-Г від 17.12.2021 року в розмірі 75 459,09 грн. (сімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять гривень 09 копійок)
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 025,02 грн.(одна тисяча двадцять п`ять гривень 02 копійки) та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 312,00 грн. (чотири тисячі триста дванадцять гривень 00 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України: 
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ», код ЄДРПОУ 40932411, адреса: 49001, м. Дніпро, пров. Ушинського, 1, оф. 105.

Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Баруліна Т. Є.